The Love That I Have

České vydání vychází ve spolupráci

s HarperCollins Publishers Australia Pty Limited.

Copyright © James Moloney, 2018

The Author has asserted his right to be identified

as the Author of this Work

Translation © Jan Kozák, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

Všechna práva vyhrazena.

ISBN epub 978-80-7565-706-0

Věnuji Margot Frankové, která zemřela v osmnácti letech

v Bergen-Belsenu spolu se svou sestrou Anne.

A také Margot Riethové, jíž v podobném věku

ležel svět u nohou.

MARGOT

ČERVENEC 1944

1

Kam až moje paměť sahá, vždy jsem milovala tři věci: dlouhé letní prázdniny, svého bratra Walthera a Adolfa Hitlera.

Navenek samozřejmě kladu na první místo Vůdce, a když učitelé na začátku každé hodiny vzdávají poctu, ruka mi sama od sebe vystřelí do výšky. Heil Hitler, zvolám s pohledem upřeným na obraz nad tabulí, stejný obraz, jaký visí u nás doma na chodbě. Někdy však cítím, jako by znal mé provinilé tajemství – že ty teplé, prosluněné týdny na pláži pro mě znamenají víc než jeho portrét na zdi.

Když jsem se s tím svěřila své kamarádce Lili Martinové, popadla mě za paži a řekla: „Ty taky, Margot? Já jsem v tomhle stejná! Tahle válka trvá už tak dlouho. Napřed říkali, že skončí za pár měsíců, ale teď už se vleče celé roky. Kdy jsme naposledy měli k jídlu jahody nebo něco dobrého? Jsou dny, kdy v obchodech není ani dost chleba, a oblečení neseženeš vůbec. A nejhorší je, že už není vůbec žádná zábava.“ Pro Lili to znamená chlapce. Ačkoli pro mě taky, pokud mám být upřímná, a jsem nešťastná stejně jako ona, že není s kým tančit nebo se líbat, když se odvážíme. Ovšem prázdniny u moře pořád vedou na seznamu mých nejoblíbenějších věcí.

Letos však žádné letní prázdniny nebudou. Vůdce má se mnou jiné plány. Dnes přebírám místo po sestře na poštovním oddělení koncentračního tábora, protože ji přemístili do patra, aby psala na stroji dopisy a podávala důstojníkům zprávy. Mám po ní dokonce uniformu, kterou jsem si vyžehlila včera večer před spaním a dnes ráno znovu. Nakonec se Renate ušklíbla a uštěpačně poznamenala: „Proboha Margot. Nejdeš přece na přehlídku, aby ses promenovala před velitelem.“

Je snad přirozené, že je člověk nervózní, nebo ne? Minulý týden jsem byla ještě školačka a dnes budu pracovat pro Říši. I když za to jsem docela vděčná. V šestnácti mám už školy plné zuby. Lili před pár měsíci odjela na školení pro zdravotní sestry a já jsem o tom přemýšlela také, dokud na mě nevyrukovala Renate. „Prosím tě, zlatíčko, to místo sekretářky mi nedají, dokud neseženu někoho, kdo za mě bude dělat práci na poštovním oddělení.“ A pak zazněla výzva, kterou jsem nemohla ignorovat. „Vůdce pracovníky potřebuje, i když to není zrovna práce, kterou sis pro sebe představovala.“

Vůbec jsem dnes nesnídala, aby to ze mě nešlo všechno zase ven. A stejná hrůza mi svírá břicho i teď, když s Renate projíždíme na kolech ulicemi Oranienburgu a kličkujeme mezi loužemi po nočním dešti. Slunce se už klube mezi mraky, a protože je červenec, z vlhké silnice v tom horku stoupají chomáčky páry.

Těmi ulicemi jsem jezdívala velmi často, když mě Walther a můj druhý bratr Franz vozili na Lehnitzsee, kde jsme jezdili na plachetnici nebo si chodili zaplavat. Říkám si, jestli na ty časy Walther vzpomíná, zatímco čeká v zajateckém táboře, až skončí válka. Je z nás nejstarší a já si nevybavuji dobu, kdy by se nade mnou, nejmladší sestrou, netyčil a nevrhal na mě svůj ochranný stín, v němž jsem se šťastně vyhřívala, kdykoli jsem si vedle něho vykračovala. Půjdu po jeho boku ještě někdy?

Tyhle vzpomínky na oblíbeného bratra mě obestírají smutkem, pod jehož závojem vypadá život ještě těžší, než doopravdy je. Napřímím se na sedadle a řeknu si: I když mě letos nečekají zahálčivé dny na pláži, můžu se aspoň těšit z letní zeleně stromů, které lemují naši cestu. Netrápí se kvůli nedostatku všeho možného ani nepřemýšlí o tom, jak dlouho potrvá, než zase uvidí své bratry. Sluneční svit a déšť jsou vše, co pro sebe žádají, stejně jako růže v plném rozkvětu, hýřící růžovými a žlutými odstíny. A na další ulici budou rudé třešně a mohutně obtěžkaná náruč jabloně Herr Kodera, ze které jsme si s Lili tolikrát nakradly po cestě ze školy.

Míjíme domy se strmými střechami a dvojitými okny, jež shlížejí na ulici z ložnic v prvních patrech – stejně jako okna našeho domu na Wilhelmstrasse. V tyto dny vypadají všechny domy sklíčeně, protože není nikdo, kdo by opravil okenice a okenní rámy poškozené během zimy nebo jim dal čerstvý nátěr, který mnohé z nich tak zoufale potřebují. Všichni muži jsou ve válce a chlapci také, tak mladí chlapci, že sami ještě potřebují péči podobně jako tyhle domy.

Jedeme okrajem města na sever a cestu na obou stranách chvilku lemují jen stromy a ostružiní. Pak následují nové domy, postavené pro důstojníky z koncentračního tábora, a za nimi už vidím, jak se přibližují jeho matně šedé zdi. Sevře se mi žaludek. Takhle blízko jsem ještě nikdy nebyla; tak blízko, abych viděla, jak dělníci v brutálním chvatu naházeli betonové bloky jeden na druhý, jako by se vůbec nestarali, že mezerami prosakuje a vytéká malta.

„Co jsou ty bílé kužely nad zdí?“ zeptám se.

„To jsou vodiče. Všechen ostnatý drát je tu pod elektrickým proudem. Nikdy se k němu nepřibližuj.“

„Tam na druhé straně žijí vězni, že?“ tážu se.

Renate na mě letmo pohlédne, jako by si konečně všimla, jak jsem vyděšená. „Neboj se. Pracovala jsem tu dva roky a do té části jsem nikdy nemusela.“

Zahýbáme za roh a najednou jedu mezi dřevěnými chatrčemi směrem k vysoké bílé budově. Kromě strážních věží je to jediná stavba vyšší než zdi. Vlastně je do zdi vestavěná, jak si všimnu, když se přiblížíme ještě víc, a prostředkem prochází brána. Na druhé straně těžkých železných vrat zahlédnu obrovské prostranství a potom nespočetné řady baráků.

„Budeš pracovat ve strážním domku,“ oznámí mi sestra, když opíráme kola o poslední z dřevěných chatrčí. A než se stačím na cokoli připravit, zavede mě do místnosti plné mužů starších než náš otec. Nečekala jsem, že budou v mém věku, ale tihle vypadají, jako by už byli napůl mrtví! Chvilku doufám, že Renate zašeptá: „Rozmyslela jsem si to. Moji starou práci přece jenom dělat nemůžeš.“ A ještě než to dopoví, já mezitím budu šlapat zpátky do Oranienburgu.

„Guten morgen,“ zatrylkuje sestra a zvuk jejího hlasu způsobí, jako kdyby do místnosti vtrhlo slunce. Unavené hlavy starých vojáků se zvedají a otáčejí jejím směrem a já vidím, že jedna z nich ve skutečnosti patří ženě.

„Všichni mě tu mají rádi,“ prohlásí má sestra. „Pár jich sní o tom, že jsem jejich holka, a ti ostatní se ke mně chovají jako ke své oblíbené dceři, nemám pravdu?“ Svým škádlením vyloudí na jejich tvářích plaché úsměvy. „Poslouchejte všichni, tohle je Margot. Dneska jí ukážu, co má dělat, a pak už to může být děvče vašich snů, jako jsem byla já.“

Do tváří mi proudí horká krev a zubím se jako idiot. Takhle vypadám ostatně vždycky, když mě Renate uvede do rozpaků.

„Pojď, představím tě mládencům,“ řekne mi vzápětí.

Procházíme podél místnosti, až se nakonec zastavíme před stolem, který by museli zvedat čtyři muži. Muž sedící za ním je mladší než ti druzí a blůzu má formálně zapnutou na knoflíky.

„Četaři[*] Junge, dovolte, abych vám představila Margot Baumannovou, svoji náhradu na místě poštovní úřednice.“ Při oslovení toho muže zvolí Renate uctivý tón.

Muž vstane, avšak jeho tělo je zkroucené, a když se pokouší narovnat, bolestivě sebou škubne. „Vítejte, Margot,“ řekne a podívá se na Renate s přátelským úsměvem. „Práce, kterou zde vykonáváme, je velmi důležitá. Všechna pošta do Sachsenhausenu i ze Sachsenhausenu prochází touhle kanceláří. Pravidelně například vyřizujeme dopisy od samotného Reichsführera Himmlera.“ Odmlčí se a já si všimnu, že mu potutelně zajiskřilo v očích. „Snad budete lepší pracovnice než vaše sestra.“

Jakmile se vzdálíme z doslechu, Renate mi pošeptá: „Jezdil jako řidič s tankem. Poranil si páteř – střepina nebo něco.“

Nacházíme se uprostřed poštovního oddělení, kde dva pracovníci třídí obálky a hází je do pytlů. Dva další sedí pod okny a čtou dopisy. Zatímco se dívám, jeden vezme tlusté černé pero a vyškrtne polovinu řádku. Nejaktivnějším pracovníkem v místnosti je muž s hranatou hlavou, jenž stojí u přepážky pokryté balíky. Dychtivě šmátrá v balíku, který právě otevřel, načež hrábne dovnitř a vytáhne něco, co ho zaujalo.

„Posloucháš mě vůbec?“ zeptá se Renate popuzeně.

„Jo, promiň,“ zabreptám a obracím pozornost zpět k ní. Nemůžu si však pomoct a kradmo pohlédnu směrem k přepážce. Z kořisti se vyklubala klobása. Muž k ní přičichne. Je zjevně spokojený, vytáhne z kapsy nožík a odkrojí z jednoho konce kolečko. Když balík znovu zabalí, zůstává klobása ležet na přepážce.

Renate mě vezme ven a ukáže na boudy, kam mám chodit s pytli. Náplní mé práce zřejmě bude vybírat novou poštu. Krom toho je třeba doplňovat inkoustové polštářky a dozvídám se, kam se ukládají nové obálky. „No a měla bych ti ukázat tohle,“ řekne sestra a zamíří do kouta místnosti, co je nejdále od dveří. Pod úzkou štěrbinou vysekanou ve zdi stojí sud, který mi sahá po pás.

„Jakmile se sud zaplní dopisy, tvým úkolem bude vybrat je. Nemusíš všechny – kromě toho, když se budeš natahovat moc hluboko, budou ti tady ti staří páprdové krásně vidět na nohy.“

„A proč bych je neměla vybírat všechny?“ podivím se. „Přece ty, co leží na dně, jsou tady nejdéle, ne?“

„Na tom nezáleží,“ odvětí Renate lehkovážně. „Jsou to dopisy od vězňů. Když mají cenzoři náhodou čas, pár jich zkontrolují a pošlou je dál.“

„Jen pár? Ale vždyť jsi právě říkala, že mám vybírat všechny, na které dosáhnu.“

„To ano, aby se spálily.“

„Spálily?“

Renate znechuceně vzdychne, jako by nemohla uvěřit tomu, jak jsem hloupá. „Dopisy vězňů se nepočítají. Většinou je píšou hnusní Židi nebo komunisti nebo úchylové a další nepřátelé Říše. Ty dopisy jsou vážně na obtíž, protože všechno musí projít cenzurou a našich cenzorů je čím dál míň. Tolik jich už poslali na frontu do bojových jednotek.“

Ukáže na muže u přepážky, kterého jsem předtím pozorovala. „Zaměřují se na poštu, co chodí do tábora, hlavně na balíky. Jen když je potom dost času, dívají se taky na dopisy z tohohle sudu.“

„Tak proč se vězni vůbec obtěžují s jejich psaním?“

„Protože o tom samozřejmě nevědí.“

„A proč se jim to neřekne?“

„Proč se staráš?“ zeptá se Renate s nechápavě zamračeným výrazem. Pak se nakloní blíž. „Má to svoje výhody,“ pošeptá mi. „Vězni si musí kupovat známky, papír a obálky. O peníze se samozřejmě dělíme se strážemi z tábora, ale je tu pár věcí, které si necháváme pro sebe.“

Pokývne směrem k přepážce, kde se prohlížejí balíky. Ta klobása! Teď už rozumím.

* Orig.: Unteroffizier; ten ve struktuře SS ani není; měl by to být zřejmě SS-Unterscharführer – četař (pozn. překladatele).

2

Je neděle po mém prvním týdnu v koncentračním táboře. Ležím vedle Lili na travnatém svahu, kde jsme dřív válely sudy jako dvě potřeštěné, pištící klády až úplně dolů do vod Lehnitzsee. Tehdy bylo krátce po začátku války a mladší z mých bratrů, Franz, žil pořád doma a Lili si myslela, že je do něj zamilovaná. Ona už taková prostě je.

Lili je štíhlá, až bezmála vyzáblá, a blonďatá jako dívky, které vídáte okolo Vůdce ve filmových zpravodajských týdenících. Pohlíží na svět s otevřenou pusou, jako kdyby vše, co vidí, bylo úžasné a náramně zábavné, jen kdyby tak dokázala najít klíč, aby to mohla otevřít. Život bez ní si nedovedu představit, třebaže se občas pohádáme, což je podle ní známka pevného charakteru. Když spolu nemluvíme, jsem nešťastná a vždycky mám sto chutí jít k ní domů a omluvit se, ať už jsem za roztržku mezi námi mohla nebo ne. Lili je oproti mně malinko, malinko troufalejší a bůh ví, že v životě potřebuji trochu vzrušení.

Zrovna teď kouří dost pompézně cigaretu, jako kdyby ji u toho sledovalo obecenstvo, jak vyfukuje šedé proužky směrem k obloze. Když mi jednu nabídne, vezmu si, ačkoli vím, že máti ji ucítí z mého dechu a budeme se zase dohadovat, jak by se měla slušná německá dívka chovat.

„Kdyby Rusové věděli, jaká je tady nuda, vrátili by se do Moskvy,“ řeknu Lili.

„Třeba bychom je s ní mohly bombardovat,“ odvětí. „V tomhle městečku je tolik nudy, že by zabila celou Rudou armádu!“

„Kdybychom tak na ně mohly shodit moji matku. Jednu z Vůdcových tajných zbraní.“

Lili na mě pohlédne s očima dokořán, že jsem si dovolila říct něco takového. To je dobře. Možná mě zná lépe než všichni ostatní, ale stejně občas dokážu otřást její představou, kterou o mně má.

Pohlédnu na jezero. Když svítí slunce, je Lehnitzsee tak modré, že mám chuť zhltat všechnu jeho barvu očima a ponechat si ji na pošmournou zimu.

„Kdyby tady byl Jens, vzal by nás na plachetnici,“ poznamená Lili, čímž vtáhne do našeho rozhovoru svého přítele. A není to dnes poprvé. Jens je dobrý námořník, to musím uznat, ale po letech rodinných dovolených na Rujáně dokážu řídit loď docela obstojně sama.

„Můžu říct panu Koderovi, aby nám půjčil svoji,“ navrhnu.

Ach jo, je mi jasné, že Lili netouží po plachtění, nýbrž po Jensovi. Ten absolvuje výcvik u námořnictva a od Velikonoc nebyl doma, ačkoli Lili si už vloni o Vánocích umanula, že bude její – a když Lili něco chce, nezastaví ji ani špalír tanků. Na druhé straně pochybuju, že o příštích Vánocích vůbec někdy uslyším Jensovo jméno. Nejde ani tak o to, že Lili objeví jeho chyby a rozejde se s ním. Má kamarádka je spíš jako oheň, který jsem jednou viděla spálit celou louku trávy vysušené sluncem. „Žádné nebezpečí nehrozí,“ ujistil mě tehdy jeden z přihlížejících mužů. „Plameny se přiženou na kraj louky a tam zhasnou, protože je nemá co živit.“ A měl pravdu. Existovaly meze, jež oheň nedokázal překročit. V tom právě spočívá rozdíl mezi Lili a mnou. Já sním o lásce planoucí neustále, až prozáří celou krajinu.

„Myslíš, že láska může trvat navždy?“ zeptám se jí.

Nad touhle otázkou se poslední dobou zamýšlím opravdu hodně. Loni jsem měla něco jako přítele, Ferdyho, který mi při líbání řekl, že mě miluje. „Taky tě miluju,“ odpověděla jsem a nechala ho zkoumat, co mám pod svetrem, až jsme se oba octli v rozpacích z toho, že si počínáme tak důvěrně. A za pouhých pár týdnů později jsem při pohledu na něj ztuhla odporem.

„Láska trvá věčně jenom ve filmech,“ odpoví Lili.

„Filmy běží jen hodinu nebo dvě.“

Hlasitě si odfrkne. „Rozhodně vypadáš přesvědčeně, když pak vyjdeme ven. No, jen se přiznej – určitě se vidíš tam na plátně, jak se líbáš s těmi mužskými.“

To samozřejmě popřu a zavrtím divoce hlavou, ale Lili má pravdu a dobře to ví. Vtom na mě skočí a přitlačí mi ruce k travnaté zemi. „Jen do toho, řekni to!“ dožaduje se.

„Ale líbání přece není láska,“ namítnu při vzpomínce na Ferdyho.

„Zatím k ní má nejblíže,“ odvětí Lili a odkulí se ze mě. „Tvůj problém je, že očekáváš příliš mnoho, Margot. Tam uvnitř jsi mnohem větší romantička než já.“

„A proč tedy máš všechny ty přítele?“

„Protože zamilovat se je zábava a vůbec, proč bychom se měli takhle bavit jenom jednou za život? Láska by měla být lehoučká, průsvitná, něco, do čeho se zahalíš a zkoušíš, jaké to je. Nebo si to nemyslíš?“

„Ale ano,“ odpovím okamžitě. A je pravda, že láska ve vašem srdci by měla být tak lehoučká, že vás vynese do vzduchu. Ale aby byla průsvitná, jako něco, co si přes sebe přehodím jako látku na letní šaty – to mi zní dost povrchně. Chci od života víc.

„Pořád píšeš Jensovi?“ zajímám se.

„Každý týden, někdy i dvakrát.“

„A co on, odepisuje častěji než dřív?“

Lili se ušklíbne. „Chlapci nejsou právě rození pisatelé dopisů. Takže to od něho vlastně ani neočekávám.“

„Dopisy jsou teď moje práce,“ řeknu s povzdechem. „Padají v mých snech jako sníh.“

„Co vlastně děláš? Třídíš je celý den na hromádky?“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

MARGOT

1

2

DIETER

MRTVÍ BY MĚLI VĚDĚT, ŽE JSOU MILOVÁNI