Morho

Jeden víkend

Ľadomil a svet jeho fantázie

(ukážka)

2014

Autorské práva

Jeden víkend napísal © Morho, MMXIV; Kresba na obálku: © Michal Dubjel, MMXIV; Vydavateľ elektronickej knihy: © Druska Books.

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN: 978-80-8171-006-3

O knihe

Toto je príbeh o Ľadomilovi, 14 ročnom chlapcovi, ktorý neposlúchal svojich rodičov a akékoľvek ďalšie autority. Nie je to zlá neposlušnosť, sám uvidíš, že neposlúchať je v poriadku, že je to priam tvoja povinnosť. Je to cesta, na ktorej môžeš nájsť svojho génia.

Nechaj sa vniesť do sveta mladých ľudí, ktorí hľadajú svoje miesto na tomto svete. Nechaj sa uniesť tam, kde si autoritou ty sám. Spoznaj tajomstvá, ktoré tvoji rodičia už dávno poznajú, no nechcú ti o nich povedať, lebo sa boja svojej zraniteľnosti.

Ty si ten alebo tá, ktorých svet potrebuje, tvoja generácia je naša budúcnosť.

Pre teba, milý rodič, je toto ako memento, že deti a tínedžeri potrebujú hlavne slobodu.

„I hlúpi rodičia mávajú chytré deti“ — japosnké príslovie

~

Piatok, Ľadomil sa vrátil zo školy. Otec odvrkne:

— „Ako bolo v škole?“ Sleduje televízor.

— „Dobre,“ odsekne. „Prečo sa ma neopýta na to, čo sa mi podarilo?“ Pomyslí si.

A ide si vybaliť školskú tašku, doje nedojedenú desiatu, pretože rodičia nemajú moc peňazí na jedlo navyše. Nájde iba slivkový lekvár, dá si dve lyžice, aby zahnal chuť na sladké. Vonku svieti Slnko a premýšľa, čo bude dnes a cez víkend robiť. S kamarátmi sa mu von nechce:

— „Šiel by som ku starkej,“ znie v jeho hlave, „vonku je pekne, tam môžem chodiť po lese a hľadať hríby. Čo tu doma? Otec ma furt bude za niečo napomínať. Radšej pôjdem preč.“

— „Ocino, idem ku starkej,“ oznamuje s miernym strachom v duši, že ten mu zase vykričí, prečo by tam nemal chodiť.

— „Chodíš tam nejak často! Nemal by si tam chodiť!“ Zvýši otec hlas.

Ľadomil sa ticho otočil na päte, šiel si tajne zbaliť tašku s vecami. Nebral si nič podstatné, vždy si vedel hru vymyslieť s tým, čo našiel. Duša sa mu rozveselila pri pomyslení na to, ako ho vrúcne prijmú starí rodičia. Tašku si pripravil k dverám bytovej izby, v ktorej s bratom trávili detstvo.

Pripravil si pár drobných na autobus. Musel prestupovať, cesta trvala asi trištvrte hodiny, ale bral to ako dobrodružstvo, ktoré pri potulkách za šťastím musí podstúpiť. Po vystúpení z autobusu naňho čakala krajina fantázie, kde sa stratí pred prísnymi zrakmi rodičov.

Búšilo mu srdce, čakal na vhodnú chvíľu, aby mohol odísť z bytu na ďalší krásny slnečný víkend. Čakal na čas, kedy otec prejde od televízora do kuchyne, kedy budú jeho zmysly oslabené v túžbe naplniť si brucho. Trvá to dlho, nevie sa dočkať, autobus mu ide už o 10 minút a zastávku má z bytu asi 5.

— „Mami, zabavíš otca?“ Šepká v časovej tiesni.

Mama šla za otcom s otázkou, ktorá mala odviesť jeho pozornosť.

Ľadomil potichu otvoril dvere, obliekať sa nemusel moc, topánky si obuje na chodbe. Potichu zatvára vchodové dvere, tašku ukladá na chodbu, obúva si topánky čo najtichšie to ide. Má pocit, že každé šuchnutie môže dostať otca do stavu pohotovosti a nepríčetnosti.

Schádza po schodoch, aby sa na ďalšom poschodí stratil z pohľadu „kukátka“ na dverách.

Podarilo sa, jeho srdce sa otvára radosťou.

Do odchodu miestnej ostávajú asi 4 minúty. Musí sa ponáhľať. Ďalší autobus ide až o pol hodiny. Beží. Keď dobehol k autubusu č. 11, šofér už mal zatvorené dvere. Videl ho, mu otvoril.

— „Polovičný,“ hovorí Ľadomil.

Šofér mu podal lístok, sadol si na voľné miesto. Miest na sedenie bolo dosť, v piatok tesne popoludní moc ľudí necestovalo. Väčšina ešte pracovala. Len jeho otec nie. Bol nezamestnaný a stále na niečo frflal. Chcel ujsť preč, do sveta svojej fantázie.

Cestou sledoval modrú oblohu. Ani oblak. Len jastrab ostril hlodavce nad priľahlými poliami. Predstavoval si, aké by to bolo lietať tam, kde lietajú vtáky. Zamávať krídlami a potom sa nechať unášať prúdmi vetra. Cítiť vírenie vzduchu stočeného do skrutkotivého tvaru a vychutnávať si voľný pád. Tesne nad zemou zabrať krídlami a znovu sa vzniesť k oblakom. Lietať pomedzi vetvičky stromov voňavého lesa, preháňať sa ponad prúdy riek a cítiť na tvári príjemné chladenie malých kvapiek vody, ktoré sa snažia odpútať od hladiny po nárazoch o skaliská.

Stanica. Musí prestúpiť. Má 15 minút, tak ide skontrolovať aktuálny čas a čas odchodu druhého autobusu. Všetko je v poriadku, jeho hodinky mu našepkávajú:

— „Ľadomil, ešte máš kopec času, ponor sa do predstáv a osloboď svoju myseľ. Poď do fantázie.“

Presne toto je pre Ľadomila čas, ktorý sa natiahne na celú večnosť počas toho, ako nechá svojim predstavá ho ovládnuť. V nich je krajina, v ktorej sú na každom rohu hodiny rôznych veľkostí. Na každých je iný čas. On vidí aj ľudí, ktorí sú k hodinám pripútaní.

— „Každý má svoj vlastný čas, aj ja ten svoj,“ pomyslel si.

Každý človek mal svoj čas priviazaný na ruke šnúrou rôznych dĺžok. Možno tie šnúrky znamenali dĺžku života. Postavy boli nekonkrétne, nikto známy, ani príbuzný. Hľadal v predstavách seba, skúšal si predstaviť, aká dlhá je jeho šnúra. Nevedel sa nájsť. Hodiny tikali rôzne. Spolu však vytvárali melódiu času. Tak nejak si ju predstavoval. Niektoré hodiny boli ručičkové, iné digitálne. Zrazu na všetkých odbil rovnaký čas a on sa prebral z bdelého sna. Zistil, že autobus zastavuje tam, kde čaká on a ešte pár ľudí, dôchodcov idúcich od doktorov.

Nastupuje. Táto cesta mala byť o kúsok kratšia, ako predchádzajúca. Aj tak mal dosť času na to, aby sa znovu zamyslel nad svojimi rodičmi.

— „Prečo musia byť takí? Prečo sa otcovi stále nič nepáči? Hundre a ani sa neusmeje!“ Mal slzu na krajíčku, pretože vedel, že sa od nich vzdaľuje. Nie fyzicky. Vzdaľuje sa na duševnej rovine. Akoby sa strácal, akoby vedome potláčal ich miesto, ktoré by rodičia v živote dospievajúceho človeka mal zastávať, „už viac pre mňa nie je vzorom!“ Odmietol rázne, odmietal byť ako on. Vie, že to bude stáť mnoho síl, zaprieť jeho vzor, no musí to urobiť.

Ľadomil si dobre uvedomoval, že sa o zapretí otca musí presvedčiť ešte niekoľkokrát.

— „Chodíme síce na výlety, ale je stále taký zatrpknutý a neustále by chcel, aby bolo všetko tak, ako chce on!“ Uvedomuje si ďalej. Táto dvojakosť ho lámala. Otec síce robí veci, ktoré sú zaujímavé, no neustále do nich tlačí prílišný poriadok a odbornosť. „Chcel by som niekedy zažiť fantastický výlet, nie plný faktov a upozornení, ale zábavy a voľnosti.“

Zastávka, na ktorej vystupuje sa blíži. Zobral tašku z priehradky nad sedačkou a prešiel k dverám. Autobus zastal a on vystúpil do krajiny, kde jeho fantázia mala zrazu voľnosť. Tu bolo jeho kráľovstvo, tu sa cítil slobodný. Teraz nepomyslel na nedeľný návrat domov do reality. S úsmevom na tvári sa vydal do kroku k starým rodičom, ktorý bývali len niekoľko minút pešo od tejto zastávky.

Počuť vodu v rieke, ako poskytuje vlahu jeho obľúbeným miestam čakajúce na jeho návštevu. Cítil vôňu vlhkého machu a rastúcich húb, ako aj ihličia, ktoré tvorilo podklad pre lesné čistinky, na ktorých si zvykol posedieť. Všetko šiel tento víkend zažiť zas a znovu. Dalo sa to opakovať donekonečna.

Počas chôdze si spomenul na jeden Hemingwayov citát, ktorý mal zavesený na svojej nástenke doma ako provokáciu pre svojho otca:

— „Ak chceš stratiť dôveru a úctu mladých, neustále ich napomínaj.“

Odkedy ho prvý raz čítal, odvtedy si ho pamätá ako svoje životné krédo, že keď on raz bude mať deti, on to zmení. Chce. On bude budovať dôveru a úctu. Dnes odmietol podkopovánie sebavedomia autoritou.

— „Koniec! Dosť!“ Pomyslel si, „kašlem na jeho názory a náhľad na svet, musím sa tomu postaviť na odpor. Nie násilný, ale budem robiť veci po svojom. Nech sa naserie, aspoň si možno uvedomí, čo robí!“

Už kráčal po prašnej vedľajšej cestičke, po ktorej síce chodili občas aj autá. Vďaka jamám však väčšinou jazdili pomaly, preto svoju chôdzu neobmedzuje na jednu krajnicu. Kráča, ako ho nohy vedú. Rád by sa zatúlal už teraz, no teší sa na starých rodičov a na to, ako zhodí tašku z pleca, prezlečie sa, naje a vybehne do lesa. V škole sa dozvedel nové veci, tak si ich ide overiť. Teší sa.

Table of Contents

Morho

Jeden víkend

Ľadomil a svet jeho fantázie

Autorské práva

O knihe

~ Kapitola 1