Přeložila:

ZUZANA ŘEHÁKOVÁ

L. J. Shen: Scandalous: Šokující láska

Vydání první

Copyright © 2017 by L. J. Shen

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2350. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Scandalous vydaného v roce 2017

Český překlad © 2020 Zuzana Řeháková

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover model: Joăo Antonio Marques

Cover Designer: Letitia Hasser, RBA Designs

Obálka Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1340-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1341-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

L. J. Shen

SCANDALOUS

ŠOKUJÍCÍ LÁSKA

Jestliže se jí dotkl, nemohl s ní mluvit.

Jestliže ji miloval, nemohl odejít.

Jestliže mluvil, nemohl poslouchat.

Jestliže bojoval, nemohl zvítězit.

Arundhati Roy, Bůh maličkostí,

přel. Michaela Lauschmannová

Sunny Borekové a Elle Foxové

Soundtrack

„Believer“ – Imagine Dragons

„Girls and Boys“ – Blur

„Just the Two of Us“ – Grover Washington Jr.

„Pacific Coast Highway“ – Kavinsky

„Sweater Weather“ – The Neighborhood

„Lonely Boy“ – The Black Keys

„Shape (Of My Heart)“ – Sugababes Cover

Mořští koníci nejraději plavou ve dvojici se spojenými ocasy. Patří mezi ojedinělá zvířata, která navazují monogamní vztahy. Dokážou předvádět až osmihodinový namlouvací rituál, který zahrnuje mimo jiné plavání bok po boku a měnící se barvy kůže. Jsou romantičtí, elegantní a křehcí.

Stejně jako láska.

Připomínají nám, že láska má být nespoutaná, stejně jako oceán.

Prolog

Edie

Obžerství

Neboli nenasytnost

1. nadměrná konzumace jídla nebo pití

2. nadměrná konzumace všech požitků

Nejhorší ze všech sedmi smrtelných hříchů. Teda podle mého názoru. A na mém názoru záleželo to květnové odpoledne na promenádě v Todos Santos, pod nemilosrdným jihokalifornským sluncem, když jsem zoufale potřebovala hotovost. Opřela jsem se o bílé zábradlí, které oddělovalo rušnou dřevěnou promenádu od třpytícího se oceánu a velkolepých jachet, a sledovala lidi.

Fendi, Dior, Versace, Chanel, Burberry, Bvlgari, Louboutin, Rolex.

Chamtivost. Přebytek. Zkorumpovanost. Neřest. Podvod. Klam.

Odhadovala jsem je. Ze způsobu, jakým upíjeli ze svého biosmoothie za deset doláčů a jezdili na svých pestrobarevných skateboardech na míru s podpisem Tonyho Hawka. Odhadovala jsem je a věděla jsem, že oni mi to nemůžou oplatit. Schovávala jsem se. Pod tlustou černou mikinou, ruce zastrčené hluboko do kapes. Na sobě jsem měla upnuté černé džíny, nezašněrované staré martensky a potrhaný batoh levné značky JanSport, který držel pohromadě jen díky spínacím špendlíkům.

Vypadala jsem bezpohlavně.

Pohybovala jsem se jako přízrak.

Cítila jsem se jako lhářka.

A dneska jsem se chystala udělat něco, po čem se budu cítit ještě hůř.

Stejně jako u každé riskantní hry platila jistá pravidla: žádné děti, žádní důchodci, žádní průměrní lidé s kupou vlastních starostí. Mířila jsem na bohaté, kteří se podobali mým rodičům. Ženy s kabelkami Gucci a muži v oblecích od Brunella Cucinelliho. Dámy, jimž z kabelek od Michaela Korse vystrkovali hlavy jejich pudlíci, a muži, kteří vypadali, že jsou schopní za jediný doutník utratit tolik, kolik normální člověk za měsíční nájem. Najít potenciální oběť na promenádě bylo až trapně jednoduché. Todos Santos bylo od roku 2018 nejbohatším městem v Kalifornii a ke zděšení zdejších pracháčů se sem přestěhovala spousta nových zbohatlíků, jako třeba můj otec, kteří byli vyzbrojeni monstrózními italskými auty a tolika šperky, že by to potopilo i válečný křižník. Potřásla jsem hlavou a zírala na tu změť barev, vůní, opálené kůže a polonahých těl. Soustřeď se, Edie. Soustřeď se.

Kořist. Dobrý lovec ji dokáže vycítit na kilometry daleko.

Moje kořist pro dnešní den na sebe nevědomky přitáhla mou pozornost. Pohodila hlavou dozadu a odhalila řady dokonalých perleťově bílých zubů. Stepfordská panička středního věku, oblečená od hlavy až k patě do poslední kolekce od Chanelu. Nebyla jsem zrovna milovnicí módy, ale můj otec rád rozmazloval své milenky luxusním oblečením, producíroval se s nimi na společenských akcích a představoval je jako velmi osobní asistentky. Moje matka si kupovala luxusní oblečení od předních návrhářů v zoufalé snaze podobat se mladším ženám, se kterými ji podváděl. Takže jsem poznala drahé oblečení, když jsem ho viděla. A co se týkalo té ženy? Neměla hlad. Nepotřebovala jídlo ani lásku. Ale její peníze koupí lásku mně a její už brzy prázdná peněženka naplní mé srdce až po okraj.

„Umírám touhou po kachním salátu z Brasserie. Myslíš, že tam můžeme zajít zítra? Třeba si Dar pospíší,“ vyhrkla a pěstěnou rukou si natřásla platinové mikádo.

Už ke mně byla zády, když jsem si všimla, že je zavěšená do vysokého, snědého a hezkého muže, nejméně o dvacet let mladšího než ona. Měl tělo jako Robocop a oblečení jako elegantní David Beckham.

Byl to její přítel? Manžel? Starý dobrý kamarád? Syn? Bylo mi to jedno.

Představovala dokonalou oběť. Roztržitá, rozháraná a panovačná; přeseknout pouto s její peněženkou pro ni bude vážně krutá rána. Ale pravděpodobně měla osobní asistentku nebo nějakou jinou chudou, nešťastnou duši na výplatní listině, která se bude muset vypořádat s nepříjemnými následky. Někoho, kdo bude objednávat nové kreditní karty a řidičák a vysvobodí ji ze spárů byrokratických hovadin.

Někoho jako byla Camila.

Krást bylo jako chodit po laně bez jištění. Tajemství spočívalo v tom být v klidu a nedívat se pod sebe do propasti, nebo v mém případě do očí vyhlédnuté oběti. Byla jsem štíhlá, drobná a rychlá. Proklouzávala jsem davem hlasitých holek oblečených podle poslední módy a rodinami lízajícími zmrzlinu, moje oči visely na černozlaté tašce s logem YSL, kterou měla přehozenou přes rameno.

Zvuky ke mně doléhaly zdálky, food trucky zmizely z mého zorného pole a všechno, co jsem vnímala, byla jen ta taška a můj cíl.

Vzpomněla jsem si na všechno, co mě naučil Bane, zhluboka se nadechla a vrhla se po kabelce. Vytrhla jsem ji té ženě z ruky a kličkovala s ní do jedné z mnoha uliček lemovaných obchody a restauracemi, které navazovaly na promenádu. Nedívala jsem se za sebe. Běžela jsem slepě, zoufale, zuřivě.

Klap, klap, klap, klap. Zvuk mých martensek se hlasitě odrážel od rozžhaveného betonu pod mýma nohama, ale představa toho, co se stane, když se nevrátím s prachama, mi sevřela srdce. Hlasitý smích holek na promenádě zmizel, jak jsem se vzdalovala od své oběti.

Mohla bych být jednou z nich. Pořád můžu. Proč to dělám? Proč se toho nemůžu zbavit?

Ještě jeden roh a byla bych v autě, prohrabala bych se v tašce a zkoumala, co jsem to ukořistila. Byla jsem opilá adrenalinem a naspeedovaná endorfiny a z hrdla se mi dral hysterický smích. Nenáviděla jsem okrádání lidí. Ještě víc jsem nenáviděla ten pocit, který doprovázel samotný čin. Ale hlavně – nenáviděla jsem především sebe. To, co se se mnou stalo. Přesto jsem ale cítila osvobozující pocit, že dělám něco špatného a že mi to dělá dobře, a bylo to jako šíp přímo do srdce.

Trochu jsem se uvolnila, když jsem uviděla svoje auto. Ojeté černé Audi TT mi koupil otec k narozeninám od svého obchodního partnera Barona Spencera a byla to jediná věc, kterou mi za poslední tři roky dal. Ale i v tomhle dárku se skrýval postranní úmysl. Jeho cílem bylo mě co nejméně vidět v jeho sídle. Většinu nocí se přitom rozhodl nepřijít domů. Problém vyřešen.

Vylovila jsem z batohu klíče a lapala po dechu jako starý, nemocný pes.

Byla jsem jen kousek od dveří řidiče, když se můj svět obrátil vzhůru nohama a kolena mi vypověděla službu. Trvalo mi pár vteřin, než mi to došlo. Nikdy jsem neklopýtla kvůli vlastní neobratnosti. Silná, velká ruka mi drtivě sevřela rameno a vyrazila mi dech. Sevřel mě pevně jako ve svěráku a zatáhl mě do uličky mezi rychlým občerstvením a francouzským butikem, dřív než jsem stačila otevřít pusu a něco udělat. Křičet o pomoc, kousat nebo něco horšího. Zarývala jsem paty do betonu, zoufale jsem se snažila dostat z jeho sevření, ale ten chlap byl dvakrát větší než já – a každou část jeho váhy tvořily svaly. Byla jsem moc oslepená vztekem na to, abych se mu pořádně podívala do obličeje. Chaos si propálil cestu mými vnitřnostmi, vystřelil plameny do mých očí a na okamžik mě oslepil. Třísknul se mnou proti zdi baráku a já cítila tvrdé setkání svých zad se zdí až do špiček nohou.

Instinktivně jsem vymrštila ruce, snažila jsem se mu dostat k obličej, kopala jsem a křičela. Můj strach byl jako bouře. Přeplachtit v ní bylo nemožné. Cizinec mi sevřel zápěstí, zvedl mi je nad hlavu a přitiskl je k chladnému betonu.

To je ono, pomyslela jsem si. Tady umřu. Kvůli pitomé kabelce během krásného sobotního odpoledne na jedné z nejproslulejších a nejpřecpanějších pláží v Kalifornii.

Trhla jsem sebou a čekala, až jeho pěst dopadne na můj obličej, nebo něco horšího – až se jeho zkažený dech bude vznášet nad mými ústy a jeho ruka zamíří dolů, aby mi stáhl kalhoty.

Pak se cizinec zachechtal.

Pokusila jsem se soustředit, zamračila jsem se, přimhouřila oči a následně zamrkala hrůzou.

Jeho tvář se přede mnou objevovala po střípcích, jako skládačka. Zpoza oparu strachu jako první vystoupily jeho šedomodré oči. Prolínala se v nich barva safíru a stříbra a připomínaly měsíční kámen. Další se objevil jeho rovný nos a symetrické rty, lícní kosti ostré tak, že by mohly řezat diamanty. Byl výrazně mužný a děsivý ve všech možných ohledech, ale okamžitě jsem ho poznala podle něčeho jiného. A sice podle toho, co z něj vzlínalo s nebezpečnou intenzitou – hrozba a násilí. Byl to temný rytíř drsného zrna. Krutý ve svém tichu a odsuzující ve svém sebevědomí. Potkala jsem ho jen jednou, na grilovačce v domě Deana Colea před pár týdny, ale nepromluvili jsme spolu ani slovo.

Nikdy nikomu neřekl ani slovo.

Trent Rexroth.

Nedali jsme se považovat ani za známé, ale sebemenší informace, kterou jsem o tomhle chlapovi měla, mluvila proti němu. Byl milionář a byl svobodný, takže byl nejspíš playboy. Byla to zkrátka mladší verze mého otce, což znamenalo, že jsem se k němu chtěla dostat blíž a poznat ho asi stejně, jako jsem toužila chytit choleru.

„Máš pět vteřin na to, abys mi vysvětlila, proč ses pokoušela ukrást kabelku mý mámy.“ Jeho hlas byl suchý, ale jeho oči? Ty planuly. „Pět.“

Jeho matka. Do prdele. Vážně jsem byla v průšvihu. Nedokázala jsem litovat svého činu, protože jsem si ji jinak vybrala dokonale. Byla to běloška, bohatá žena z předměstí, která by peníze nebo kabelku nijak zvlášť nepostrádala. Byla ale smůla, že obchodním partnerem mého otce se před půlrokem stal zrovna její syn.

„Pusť mě,“ zasyčela jsem skrze zaťaté zuby, „dřív než ti nakopu do koulí.“

„Čtyři.“ Dokonale mě ignoroval, jen mi sevřel zápěstí ještě silněji a jeho oči mě vyzývaly, ať to udělám, i když jsme oba moc dobře věděli, že jsem moc zbabělá, než abych se o to byť jen pokusila. Trhla jsem sebou. Vážně to nebolelo a on to věděl. Stiskl mě dost silně na to, aby mě přinutil se cítit v nebezpečí a dokonale mě vyděsil. Nikdo mi nikdy fyzicky neublížil. Bylo to nepsané pravidlo v rodinách bohatých a mocných. Můžete ignorovat své dítě, poslat ho do internátní školy ve Švýcarsku nebo ho nechat vyrůstat jen s chůvou, dokud mu nebude osmnáct, ale Bůh chraň, abyste na něj vztáhli ruku.

Podívala jsem se po tašce od Yvese Saint Laurenta, celá zmatená a se střevy zauzlovanými strachem. Rexroth rychle prohlédl můj plán, protože tašku kopl mezi nás. Zastavila se o mé boty.

„Nenech se k ní příliš připoutat, zlato. Tři.“

„Můj otec by tě zabil, kdyby se dozvěděl, žes mi ublížil,“ prskla jsem a pokoušela se získat sebeovládání. „Já jsem…“

„… dcera Jordana Van Der Zeea,“ přerušil mě věcně a dořekl tak za mě větu. „Klidně ti ublížím, pokud budu muset.“

Můj otec byl Rexrothovým obchodním partnerem a vlastnil čtyřicet devět procent Fiscal Heights Holdings, společnosti, kterou Trent založil a vlastnil společně se svými kamarády ze střední školy. To znamenalo, že byl hrozbou pro muže přede mnou, i když fakticky nebyl jeho šéfem. Trent se mračil, ale doopravdy se nebál. Já jsem ale dobře věděla, že můj otec by nehnul ani prstem, i kdyby se dozvěděl, že mi Trent ublížil. Jordan Van Der Zee mi jen zřídka věnoval pohled, ale když už to udělal, tak jen proto, aby mi dokázal, že on je ten, kdo má můj život ve svých rukou.

Chtěla jsem Rexrotha odstrčit. Nebyla jsem si úplně jistá proč. Možná proto, že mi vyhrožoval – i když jedna má část musela uznat, že jsem si o to koledovala. Jeho oči byly jako modré dýky a bodaly mě do kůže, kamkoli se podívaly. Tváře mi zrudly a mě to zaskočilo, protože byl skoro dvakrát tak starý jako já a naprosto mimo mé možnosti. Připadala jsem si dostatečně mladá a hloupá kvůli tomu, že mě přistihl při činu, než abych ještě myslela na to, že se mi svírala stehna, když mi prsty zatlačil do zápěstí, jako kdyby je chtěl otevřít a proříznout mi žíly.

„Co uděláš? Uhodíš mě?“ Trhla jsem bradou, moje oči, hlas i postoj, to všechno vyjadřovalo vzdor. Jeho matka byla běloška, takže jeho otec musel být buď černoch, nebo míšenec. Trent byl vysoký, dobře stavěný a snědý. Vlasy měl přistřižené nakrátko ve vojenském stylu a na sobě měl kalhoty v barvě dřevěného uhlí, dobře padnoucí bílou košili a vintage rolexky. Nádherný zmetek. Ohromující, arogantní parchant.

„Dva.“

„Odpočítáváš pět vteřin asi deset minut, blbečku,“ oznámila jsem mu a povytáhla jedno obočí. Vrhl na mě tak ďábelský úsměv, až bych přísahala, že to vypadalo, že má tesáky, a pustil moje zápěstí, jako kdyby ho popálila. Okamžitě jsem si otlačené místo začala třít prsty druhé ruky. Vznášel se nade mnou jako stín a dokončil odpočítávání se zavrčením: „Jedna.“

Zírali jsme na sebe, já s hrůzou a on s pobavením. Puls se mi zrychloval a já přemýšlela, jak to asi vypadá uvnitř mého těla. Komory mého srdce přetékaly krví a adrenalinem. Pomalu zvedl ruku, stáhl mi kapuci mikiny a nechal mi spadnout hřívu dlouhých, vlnitých blond vlasů až do pasu.

Nervy jsem měla nadranc a přesně tak jsem se i cítila. Jeho oči si mě líně měřily, jako kdybych byla věc, o které přemýšlí, zda si ji koupit v Dollar Tree, Vše za dolar. Vypadala jsem dobře – to byl fakt, který potěšil i nepotěšil moje rodiče –, ale Trent byl dospělý muž, zatímco já byla pořád v posledním ročníku na střední – aspoň následující dva týdny. Věděla jsem, že bohatí muži mají rádi hodně mladé ženy, ale většinou dávali přednost tomu, když nehrozila možnost, že skončí v lochu.

Po napjaté pauze jsem konečně přerušila ticho. „A co teď?“

„Teď si počkám.“ Málem mě pohladil po tváři – málem – a to mě přimělo divoce zamrkat a srdce mi v hrudi dělalo salta, až to ve mně vyvolávalo dojem, že jsem mladší i starší zároveň, než kolik mi skutečně bylo.

„Počkáš?“ Zamračila jsem se. „Počkáš na co?“

„Počkám, až se mi ta páka, kterou na tebe mám, bude hodit, Edie Van Der Zeeová.“

Znal moje jméno. Moje křestní jméno. Vážně mě překvapilo, když mě přede dvěma týdny u grilu na trávníku před barákem svého kamaráda poznal jako dceru Jordana Van Der Zeea, ale tohle bylo podivně vzrušující. Jak by mohl Trent Rexroth znát moje jméno, kdyby se na něj nezeptal? Můj otec o mně v práci nikdy nemluvil. To byl všeobecně známý fakt. Pokoušel se ignorovat, že existuju, jak jen mohl.

„Co bys tak ode mě mohl chtít?“ zeptala jsem se skepticky.

Byl to mocný magnát, kterému bylo jen něco přes třicet a byl tak naprosto mimo moji ligu, že jsme se nemohli ani setkat na jednom hřišti. Nebyla jsem na sebe přísná. Byla to otázka priorit. Mohla bych být bohatá stejně jako on – oprava, byla bych potenciálně asi tak padesátkrát bohatší než on. Svět mi ležel u nohou, ale já jsem se ho rozhodla odkopnout místo toho, abych si vzala, co mi nabízí, což mého otce vážně rozčilovalo.

Ale tohle Trent Rexroth nevěděl. Neměl o tom ani tušení.

Pod jeho pažemi a jeho nadvládou jsem se cítila neuvěřitelně naživu. Rexroth se ke mně naklonil, jeho rty stvořené pro recitování básní, hřích a potěšení se usmívaly do kůže mezi mým krkem a uchem, když zašeptal: „Potřebuju, aby byl tvůj fotr na krátkým vodítku. Gratuluju, právě ses sama nabídla jako potenciální oběť.“

Jediné, na co jsem dokázala myslet, když se odtáhl a doprovodil mě k autu, zatímco mi svíral zadní část krku, jako kdybych byla nějaké divoké zvíře, které potřebuje zkrotit, byl fakt, že se můj život ještě víc zkomplikoval.

Poklepal na střechu audi, usmál se skrze otevřené okénko a stáhl si přitom o kousek svoje sluneční brýle Ray Ban Wayfarers. „Dobře dojeď.“

„Vlez mi někam.“ Ruce se mi třásly, až jsem měla problém odjistit ruční brzdu.

„Ani za milion let, holčičko. Nestojíš mi za pobyt v lochu.“

Už mi bylo osmnáct, ale to nic neměnilo. Zarazila jsem se, byla jsem jen vteřinu od toho, abych mu plivla do obličeje, když se hrabal v tašce své matky, ze které pak vytáhl něco malého a tvrdého a hodil mi to otevřeným okýnkem do auta.

„Něco na cestu. Dám ti přátelskou radu: drž se dál od cizích kapes a kabelek. Ne každej je tak milej jako já.“

Nebyl milý. Byl přímo definicí kreténa. Než jsem se zmohla na adekvátní reakci, otočil se a odešel. Zanechal za sebou stopu opojné vůně a jednu ženu, na kterou působila. Podívala jsem se na to, co mi hodil do klína. Pořád jsem byla omámená a rozrušená jeho posledním komentářem.

Tyčinka Snickers.

Jinými slovy, přikázal mi, abych se laskavě uklidnila – uplácel mě, jako kdybych byla malé dítě. Byl to vtip.

Odjela jsem z promenády rovnou na pláž Tobago a vzala si malou půjčku od Banea, abych přežila příští měsíc. Byla jsem příliš rozrušená na to, abych se pokusila opatřit si peníze další krádeží.

Ale ten den něco změnil a nějakým způsobem zavedl můj život na cestu, o které jsem ani nevěděla, že existuje.

Byl to den, kdy jsem si uvědomila, že nenávidím Trenta Rexrotha.

Den, kdy jsem si ho přidala na seznam kreténů bez možnosti, že bych ho z něj někdy vymazala.

A byl to den, kdy jsem si uvědomila, že v sevření těch správných paží se pořád dokážu cítit naživu.

Škoda jen, že ty paže nejen nebyly správné, ale navíc byly naprosto špatné.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Citát

Věnování

Soundtrack

Motto

Prolog