MARTIN GOODMAN

Překlad: Dana Šimonová

J SS BACH © Martin Goodman, 2019

First published by Wrecking Ball Press

Translation rights arranged by MacKenzie Wolf

Translation © Dana Šimonová, 2020

Copyright © Nakladatelství Práh, 2020

All rights reserved.

ISBN: 978-80-7252-848-6

Dospělým, kteří provozovali hudbu v ghettu a Honzovi Treichlingerovi a dětským hercům v opeře Brundibár.

Terezín, 1943–1944

Tvoříme zde peklo i ráj,

kde láska a nenávist rozkvétají pospolu

a oživují svět.

Luis Cernuda (The Lover Digresses)

Čas je prvkem vyprávění…

Je také prvkem hudby,

která sama měří a rozděluje čas

a činí ho náhle zábavným a cenným.

Thomas Mann (Kouzelná hora)

Hudba je největším zázrakem lidstva.

Alice Herz Sommer

1.

Sydney, 1962

Pusťte žraloka do akvária a požádejte ho, aby popsal život malých rybek, které tam potká. Žralok nedokáže popsat, jaký dopad má na ostatní. Stejně tak Katja nemohla vědět, jak stín její osobnosti ovlivňuje okolní svět. Když její australští krajané cítili, že se Katja blíží, měli tendenci přejít na druhou stranu ulice. Proto se také v jejích krajinkách nevyskytovali žádní lidé.

„Jak ses jmenovala za svobodna?“

Katja musela chvíli zapřemýšlet. Jak se jmenovala předtím, než se stala Birchendorfovou? Bylo to už tak dávno.

„Kleinová,“ vzpomněla si.

Dcera to zapsala do formuláře, který dostala od imigračního úředníka. Přepsala to však po svém, takže si v podstatě vytvořila nové jméno. Uwe Clineová. Už nechtěla být dál Birchendorfová. Když na ni Katja mluvila německy, dívka jí odpovídala anglicky.

V roce 1951, když bylo Uwe třináct, musela Katja přijmout fakt, že žije s teenagerkou. Když si dcera nabarvila vlasy načerno, Katja se domnívala, že to dělá kvůli módě. Uwe si zapínala bílou blůzu až ke krku a rukávy si stahovala k zápěstí. Dokonce i v létě nosila pod vlněnou sukní černé punčocháče. V puberťáckém světě velkých výstřihů a holé kůže stála Uwe stranou. Jenže ona to právě tak chtěla.

Uwe chodila do školy pro sekretářky, kde úspěšně zvládla těsnopis i psaní na stroji. Našla si práci a odešla z domova. Potom už o ní Katja neslyšela. Čekala.

Jednoho prosincového dne roku 1962 vystoupila Katja z taxíku a požádala řidiče, aby nechal běžet taxametr. Byl slunečný den a Katje chyběla pravá severská zima. Venku na ulicích si připadala v černých šatech jako tučňák v zoologické zahradě, kterému se všichni smějí. V chodbě činžovního domu našla na schránce dceřino jméno. Uwe ho napsala jako dítě – špičkou pera silně tlačila na papír, jak se soustředila na napsání svého jména: Uwe Cline.

Katja vyšla po betonovém schodišti do třetího patra, kde stiskla zvonek u černých dveří. Nikdo nepřišel otevřít. Zabušila na dřevo pěstmi a zakřičela Uwino jméno. Ze dveří bytu na druhé straně chodby vystrčila hlavu nějaká žena.

„Je tam moje dcera,“ vyštěkla na ni Katja. „Jsem její matka.“

Znovu zabušila na dveře a sousedka se raději vrátila do svého bytu.

Nakonec se ve dveřích objevila štěrbina. Uwe ustoupila a matka se protlačila dovnitř.

Dceřiny vlasy byly zplihlé a nemyté, u kořínků odrostlé. Ramena měla hubená a tváře vpadlé, ale z noční košile jí vystupovalo velké břicho. Přešla k úzké posteli se zmuchlaným polštářem mokrým od potu a sedla si na její kraj.

„Máš nějaké peníze?“ ptala se Katja. „Budeme je potřebovat. Já jsem si žádné nevzala a čeká na nás taxi. Beru tě domů.“

Katja zahlédla na okenním parapetu Uwinu peněženku. Bylo v ní několik bankovek a pár mincí. To bude stačit.

Jaký to byl ošklivý pokoj! Jednoploténkový vařič, plynový boiler a oprýskaný dřez. Tohle byl ten samostatný život, po němž dcera toužila? Stála tu i malá skříň, ale nemělo cenu balit jakékoli věci. Stejně teď Uwe nebude nějaký čas nikam chodit a dole na ulici nepřestává taxametr měřit čas.

Pod postelí ležely ošoupané boty. Katja si klekla a snažila se do nich nacpat Uwiny nohy. Šlo to špatně, protože je Uwe měla nateklé, ale nakonec se jí to podařilo.

„Teď vstaň,“ pobídla ji Katja.

Dívka poslechla matčin příkaz. Na dveřích visel lehký šedivý plášť do deště. Když ho Katja před ní podržela, Uwe vklouzla do rukávů.

„A teď pojď,“ řekla jí.

Na hřebíku u dveří byl pověšený svazek klíčů. Katja si je dala do kapsy a vyšla s dcerou na chodbu.

Voda ve vaně postupně šedla, jak Katja dceru drhla houbou. Prameny jejích vlasů třela mezi dlaněmi a doufala, že z nich smyje černou barvu.

Uwe neměla ani sílu sama se najíst, ale když jí Katja vkládala sousta do úst, dokázala je žvýkat a polykat. To by jí mělo aspoň trochu pomoct.

Katja nepřestávala mluvit. Doufala, že tichým hlasem. Většinou to byly jen krátké útržky z vlastního života. Odpustila si poznámky typu „musíš jíst za dva“. Děťátko si zjevně bralo i bez cizí pomoci to, co potřebovalo. „Tohle mi napsali z tvé práce,“ řekla nakonec a přečetla jí dopis. Její firma proplácela vysokou podporu v mateřství, ale bylo třeba, aby s nimi zaměstnankyně zůstaly ve spojení. Sekretářek bylo tou dobou velmi málo. Dopis nebyl zdaleka první, který Uwe dostala, ale na žádný doposud neodepsala. „Prosím, alespoň tentokrát jim odpověz.“

Katja vložila dopis zpátky do obálky.

„Co se stalo?“ zeptala se. „Co se ti to stalo?“

Uwe zavřela oči. Katja mohla jen čekat. Čekat, až se dceřina ústa pohnou.

Jediný abstraktní obraz, který se Katje kdy povedl, zobrazoval zamračenou oblohu plnou vran. Byl to portrét její mysli v klidu.

Pozorovala dceru a v hlavě jí vzlétla poslední vrána. Každá z vran byla vzpomínkou. Teď už tam žádná nezůstala. Vzpomínky stály v protikladu k přežití. Stačilo, aby se jedna uhnízdila, a člověk by přestal žít.

Tolik toho spolu zažily, ona a její dcera. Strávily celé zimy na cestách. Dcera nebyla nikdy znásilněná. Když se Katja podívala bez emocí zpět, považovala to za největší úspěch svého života. Dcera sice trpěla hladem, ale nezemřela vyhladověním. Viděla a slyšela víc, než by bylo pro malé děvče vhodné, ale nikdy nebyla znásilněná.

Jestli dcera otěhotněla po znásilnění, radši by to nevěděla. Ale pokud se to musí dozvědět, tak se nedá nic dělat.

Katja znala ženy, které se zhroutily. Některé padly na otevřeném prostranství, jiné ve skrytu mezi válečnými troskami. Šly tak daleko, jak to šlo, ale nakonec už nemohly. Jen ještě potřebovaly vypovědět svůj příběh. Otočily hlavu na stranu a šeptaly. Katja se stala přímo přebornicí ve čtení ze rtů z profilu. Tím, že vyslechla jejich příběh, je osvobodila.

Katja tedy věděla, jak vypadají mladé ženy na prahu smrti. Vypadaly jako Uwe.

Uwe taky potřebovala vypovědět svůj příběh a Katjiným úkolem bylo být u toho. Pozorovala dceřiny rty. Odtud se ten příběh dozví.

„Pamatuješ na toho chlapce na lodi?“

Rty její dcery se pohnuly. Mluvila německy. Katja přikývla a položila prsty na Uwino hrdlo. Tak cítila vibrace, když Uwe mluvila.

„Jmenoval se Stefan. Hráli jsme si spolu a kamarádili se. Potom zjistil, kdo byl můj otec, a plivl mi do tváře. Tak…“ Uwe si položila dlaň na břicho. „Tak to je jeho.“

Dcera mluvila tichým hlasem, jako když jí bylo šest.

„Našla jsem ho. Nehledala jsem ho, tedy nijak vědomě, ale našla jsem ho. Všimla jsem si ho na jednom košer obědě. Zaujalo mě, jak seděl s přáteli, vyprávěl příběhy a gestikuloval přitom rukama. Viděla jsem v něm toho kluka. Měl kůži stejně tmavou jako předtím, stejný hranatý obličej a samozřejmě stejné dlouhé a tmavé řasy. Čekala jsem, až ho přátelé osloví. Když mu jeden z nich řekl ‚Stefane‘, byla jsem si jistá. Sledovala jsem je až tam, kde byli zaměstnaní. Bylo snadné získat tam práci. A úplně nejjednodušší bylo dostat se do skupiny Stefanových přátel.“

Co jsi dělala na košer obědě? chtěla se jí zeptat Katja, ale neudělala to. Teď už ale bylo příliš pozdě na otázky. Jejím úkolem bylo naslouchat.

„Stefan říkal, že jsem to všechno naplánovala, že nejsem normální a že mé černé vlasy jsou největší lež, s níž se kdy setkal. Chtěl mi ty vlasy oholit a vystrčit mě na ulici. Prohlásil, že když předstírám, že jsem Židovka, je to stejné, jako by si pedofil oblékal krátké kalhoty a dětskou čapku, aby se dostal na dětské hřiště. Že to není pravda, mami? Já jsem to nepředstírala. Mluvily jsme o tom. Nacisté zabili hodně Židů. Otec zabil hodně Židů. Já nemůžu žádné mrtvé vrátit zpátky, ale můžu se stát jednou z nich. Nic lepšího udělat nemůžu. Stát se Židovkou je správná křesťanská věc.“

Tvůj otec nezabíjel Židy, chtělo se Katje říct. Nebyl zabiják. A ty jsi jenom pošetilá holka s nesmyslnými nápady. Měla bys z toho vyrůst. Ale nic takového neřekla.

„Chodili jsme společně na studium tóry. Tedy já jsem se přidala do skupiny, kam chodil Stefan. Viděl, jak moc se snažím všechno naučit. Nikdy jsem nelhala. Řekla jsem, že můj otec nebyl Žid, ale že ho drželi v táboře kvůli spojení se Židy. To přece po válce udělali, že? A řekla jsem, že zemřel v Dachau. Pověděla jsem jim, jak jsme putovaly z místa na místo, až jsem se dostala do Rosenheimu. Pilně jsem se učila tóru, protože jsem neměla rodinu, která by mě naučila židovské tradice.“

Katja uvažovala, proč se dcera tak změnila. Bylo to kvůli tomu, že jí ten chlapec plivl do oka? Nebo proto, co se stalo předtím? Bylo to kvůli nám?

„Stefan se připravoval na odjezd do Izraele. Řekl, že potřebuje někde začít znovu a že tam by to mělo jít. Staré způsoby jsou dobré, ale existuje nová cesta a my oba bychom ji mohli najít. Dodával, že jsme moderní. Moderní a zároveň zastaralí. Věřil ve volnou lásku. Bylo to vzrušující. V Izraeli mohly děti vyrůstat ve společenství kibucu. Naše děti.“

Katja nedokázala přijmout představu kibucu. Židé tam odcházeli, aby pracovali a stali se svobodnými. Postavili si tábor a vytvořili si tak své vlastní zdi a stavěli vlastní hlídky. Podle ní byl kibuc návratem k válečným praktikám.

„Vzal mě k nim domů. Na sabatovou večeři. Předtím jsme si to natrénovali. Věděla jsem, kdy mám lámat chléb, co se mám modlit a jak odpovídat. Ale všechny odpovědi jsem znát nemohla. Jeho matka na mě ostře hleděla přes stůl. Dojedli jsme a ona si utřela ústa do okraje ubrousku. ‚Kdy sis poprvé nabarvila vlasy?‘ zeptala se mě. ‚A kdy sis změnila jméno? Kde je teď tvá matka? Ona taky předstírá, že je Židovka?‘ Vím, jak je důležité nelhat. A ona mi nedovolila, abych pouze mlčela. Vytáhla ze mě svými dotazy celou minulost. Snažila jsem se vysvětlit, proč to dělám, proč se ze mě stala Židovka. Že jsem nic lepšího udělat nemohla. Ale ona mě neposlouchala a já se cítila prázdná.“

Ne úplně, chtělo se Katje poznamenat.

„Kdy se to stalo?“ zeptala se.

„Na jaře.“

„Ví Stefan o tom dítěti?“

„Já jsem ho od toho večera neviděla. Zůstal doma, když mě požádali, abych opustila jejich dům. Druhý den nepřišel do práce. V úřadu ubíhal týden za týdnem, až nakonec jeho složku uzavřeli. Řekli, že odjel do Izraele.“

„A ty ho pořád miluješ,“ konstatovala Katja.

Uwe neodpověděla. Řekla toho už dost. Až na dítě ve svém lůně byla prázdná.

Alespoň že se nejednalo o znásilnění, utěšovala se Katja. Pravděpodobně ne.

Katja zaklepala u sousedky a požádala ji, aby zavolala doktora. Lékař Uwe prohlédl a potom ze sousedčina telefonu zavolal sanitku.

Prohlásil sice, že to není otázka života a smrti, ale že si potřebují nechat tu mladou ženu v nemocnici na pozorování. Položili ji na nosítka, přikryli prostěradlem a odnesli. Katja zamkla dveře od bytu, dala si je do kabelky a šla za nimi.

„Je mi líto.“ Záchranář se lehce dotkl jejího ramene, ale nestiskl ho. „Nemůžete s námi jet v sanitce. To se nesmí.“

Jen ať se ji zkusí vyhodit. Nastoupila. Místo na sedačce za řidičem jí stačilo. Nebude nikoho otravovat. Ale nikdo neodveze její dceru na nosítkách, aniž by jela s ní. Nikdo.

V nemocnici šla za nimi, když přeložili Uwe do čistě povlečené postele a připevnili jí na zápěstí plastový náramek. Uwe měla slabý pulz a nízký krevní tlak. Na její kartě byly zapsány výsledky vyšetření. Katja dostala plastovou židli, takže si mohla sednout vedle ní a čekat.

Zdálo se, že se tu pohybují dva týmy vedené dvěma různými lékaři. Jeden se staral o Uwino zdraví, zatímco druhý se nad ní skláněl se stetoskopem a poslouchal, jak se vede miminku. Oba týmy poté odešly z doslechu, aby se poradily.

Katja došla k vlastním závěrům. Její dcera by měla porodit přirozeně. Proto odmítla, když se lékaři vrátili s doporučením, že by provedli císařský řez. Trvala na tom, aby počkali.

Uwe vyjekla, když na ni přišly první porodní bolesti. Nebylo to hlasité. Katja to dokázala poznat podle způsobu, jak sestra při tom zvuku pomalu otočila hlavu. Možná to bylo spíš hlasitější vydechnutí. Po dceřině tváři přeběhla bolest jako vlna, v jednom okamžiku tu byla a v dalším zase pominula.

Sestry postavily kolem postele zástěny. Katja seděla mimo ně. Na tom trvaly. Uvědomila si, že by ji mohly poslat pryč úplně, kdyby to bylo zapotřebí. Pozorovala stíny jejich pohybů na nylonovém plátně.

Uwino tělo nespolupracovalo. Budou muset operovat.

Katja už neodporovala. Nechaly ji za zástěnou, zatímco šly připravit vše na operaci.

Katja zvedla roh plátna a otřela dceři pot z tváře. Ze všech slov, která by mohla říct, jen následujících pár mělo význam.

Uwe, ich liebe dich. A protože se její dcera tolik snažila, aby se stala součástí nového světa, řekla tatáž slova i v angličtině. Uwe, I love you.

„Je nám moc líto, paní Clineová,“ začal mladý lékař.

„Birchendorfová,“ opravila ho.

Zamrkal. „Paní Birchendorfová,“ začal znovu, „udělali jsme všechno, co jsme mohli. Vaše dcera byla velice slabá.“

Udeřila by ho, kdyby z ní jeho slova nevyrazila veškerou sílu. Uwe nebyla slabá. Byla silnější, než si mladí muži jako on dokážou přestavit.

„Bylo to srdeční selhání. Zkoušeli jsme ji resuscitovat, ale srdce nechtělo naskočit. Vaše dcera zemřela.“

„A miminko?“

Doktor si dovolil úsměv, jako by byl vděčný, že ho propustila tak snadno.

„Je to holčička,“ pravil. „Je úplně zdravá.“ Odmlčel se a potom se zeptal. „Chtěla byste ji vidět?“

Ano. Přikývla. Katja ji chtěla vidět. Chtěla vidět svou dceru.

Mladý lékař šel napřed a Katja za ním. Před lítacími dveřmi ji pohybem ruky zastavil. Čekala. Po chvíli se vrátil i se sestrou. Když se dveře otevřely, Katja se snažila nahlédnout dovnitř.

Sestra jí podávala dítě.

„Co to je?“ zeptala se Katja.

„Miminko,“ odvětila sestra. „Dítě vaší dcery. Jste babička.“

„Kde je Uwe?“ zeptala se Katja. „Řekli jste mi, že můžu vidět Uwe. Kde je moje dcera? Chci vidět Uwe. Vezměte mě k ní.“

Do bytu ji přišli navštívit zdravotníci a sociální pracovníci. Zkoumali, jestli je vhodné, aby se starala o vnučku.

„Jak zjistíte, že dítě pláče?“ opovážila se zeptat jedna z nich.

„Budu ji pozorovat,“ odsekla Katja. „Jako jsem pozorovala svou dceru.“

Vyplnila formuláře tak pravdivě, jak si mohla dovolit. U jména otce nechala prázdné místo. Pro dítě vybrala jméno Rosa. Uwe měla kdysi oblíbenou panenku, které říkala Rosa. Možná, že to bylo proto. A jako dívčino příjmení nechala napsat Clineová. Bude vychovávat to dítě pro svou dceru, nechce jí ho ukrást. Konečně jí dovolili odvézt dítě domů.

Dítě jí spalo v náručí, zatímco rakev s Uwe klesala pod zem. Katja cítila teplo Rosina těla přes černou látku šatů. Tak si vnučka našla cestu k jejímu srdci.

2.

Sydney, 1971

Rosa si samozřejmě chtěla vzít s sebou kamarádku, jak to děvčata dělají. Bylo jí teprve devět.

„Rozhodně ne,“ odmítla její nápad babička. „Půjdeš tam sama. Bude to nová zkušenost.“

A tak se připravily. Babiččinu tvář stínil tmavě modrý klobouk se širokou krempou, který barevně ladil s jejími šaty. Dívenka měla ve světle hnědých vlasech uvázanou bílou stuhu a šaty také bílé. Stály na trávě botanické zahrady, tváře obrácené k přístavu. Nebe bylo bez mráčku.

Žena, Katja Birchendorfová, si tam postavila malířský stojan. Tato krajina měla příliš ostré barvy – samá zeleň, modř a běl. Nedalo se to namalovat. Potřebovala jemné tóny.

Ale tady nešlo o ni.

„Tady máš lístek,“ řekla. „Neztrať ho. Dej si ho do peněženky.“

Rosa pohybovala rty, když četla, co na něm bylo napsáno. Variace na diasporu. Tázavě se na babičku podívala a ta pomalu slabikovala: „Dia-spo-ra.“ Rodina jdoucí po cestičce kolem nich se otočila. Mluví moc nahlas. „To znamená rozptýlení lidí z jejich domoviny.“

„Rozptýlení?“

„Když máš něco, co nechceš, tak to dáš pryč. A pokud je toho hodně, dostane se to všude. Diaspora je, když to uděláš s lidmi.“

„Jako to udělali s tebou a mou mamkou.“

„Ano.“ Katja se přestala dívat na dívčiny rty a pohlédla k obloze. Naučila se anglicky teprve potom, co ohluchla, a vybírala si intonaci a výslovnost, která byla nejbližší její rodné němčině. „Byly jsme rozptýleny. Bylo to velké a smutné rozptýlení. Lidé na to zapomínají.“

Rosa se dotkla babiččina rukávu. Měla ještě další otázku. Katja pohlédla na její rty.

„Variace. Vím, že jsou v hudbě. Ale Variace na diasporu?“

„Byla velká a malá diaspora. Tvá matka a já jsme byly v té malé. Byly jsme Árijky. Měly jsme myšlenky, které byly příliš velké pro jednu zemi.“

„A ta velká diaspora?“

„To byli Židé.“

Katja to slovo vykřikla. Občas se stávalo, že když mluvila, slova z ní vylétla a zahřměla o sebe, avšak slovo „Židé“ znělo odlišně. Kdykoli ho vyslovila, vyskočilo z ní se zvláštní silou a ukončilo rozhovor.

Rosa měla růžovou peněženku pověšenou na krku. Byl v ní lístek a mince na zmrzlinu. „Tak jdi,“ pobídla ji Katja a ukázala k bílým lasturám sydneyské opery. „Jdi, a až bude konec, najdeš mě tady.“

Pozorovala, jak děvče v bílých šatech odchází, až se z něj stala pouhá skvrna. Pak vystoupila po dlouhém betonovém schodišti a vešla do zahrad. Bylo zbytečné tu stát a myslet na vnučku. Ona musela vést svůj vlastní život.

Rosa byla zvyklá na zvláštní zvuky přicházející z oblohy. Když pohlédla nahoru, aby zjistila, co to je, obvykle se jednalo o papoušky kakadu. I teď se zastavila na schodech a podívala se vzhůru.

Vysoko nad sebou uviděla muže. Seděl rozkročmo na bílých dlaždicích přední lastury koncertní síně. Měl tmavě zelenou košili a tvář tak tmavou, že proti bílému pozadí nebyly jeho rysy zřetelné. Dlouhá trubice australského dechového nástroje didgeridoo směřovala z jeho úst přímo k ní. První nota, kterou zahrál, vyžadovala dlouhý nádech. Začala tiše, ale zesílila až do jakéhosi kvílení.

Tón skončil, ale jeho absence byla stejně působivá jako zvuk sám, takže ho ještě vnímala, když zaslechla, že začíná nová nota. Ta také nabývala na síle, až hřměla a téměř ječela. Potom hudba pokračovala rychlými nádechy, díky nimž se Rosa vzpamatovala a stala se znovu sama sebou.

Vyšla po schodech nahoru. Ve skleněných dveřích vchodu stál chlapec, který přetrhl její lístek a přichytil na její šaty větší zelenou kartičku.

Rosa zůstala stát. „Nevím, kam mám jít,“ řekla tiše.

„Tohle je plánek,“ odpověděl hoch. „Nejspíš.“

Připevnil plánek dalšímu návštěvníkovi. Rosa vešla dovnitř.

Lidé tu stáli v malých skupinkách a rozhlíželi se kolem sebe. Potom se vydali jedním směrem. Rosa šla za nimi, až se ocitla na nádvoří.

Nahoře nad ní seděla v otevřeném okně žena a komíhala nohama. Hrála na akordeon. Ten hlasitě natahoval vzduch jako předtím hráč didgeridoo na střeše. Poté Rosa uslyšela jedinou nízkou notu, jež trvala a sílila, zatímco k ní přibyl nový akord. Zahřměl do ticha a začal znovu.

To odpoledne začalo připomínat lov.

Rosa uviděla ženu v upnutých stříbrných šatech, které výstřih začínal mezi prsy, a pozorovala chlupy v jejím podpaží, když zvedla housle. Jakýsi muž ve fialové košili stál sám na jevišti koncertní haly a zpíval hlasem, jenž byl vyšší než dívčí. Ta píseň neměla žádná slova. Skládala se jen ze samohlásek a hlasitých výdechů, jak dýchal přímo do mikrofonu.

Když se vrátila postranním vchodem do divadelního sálu, našla tam mladou ženu, jež tloukla obalenými paličkami na tympány. V operním baru uviděla na stoličce sedět tlustého muže, který vyluzoval stejné tóny na klarinet.

Stěny v hledišti opery byly černé a lidé hledali svá sedadla ve svitu matných podlahových světel. Rosa se usadila na růžovém sedadle vepředu. Reflektor ozářil úzkým pruhem světla muže na jevišti. Měl na sobě bílou košili s rozepnutým límečkem a srolovanými rukávy a seděl velice vzpřímeně. Na svém violoncellu hrál čtyři noty v různých stupnicích, všechno jemnými tahy smyčce. Oči měl zavřené, ne však silně, spíš jako by spal.

Náhle byla Rosa zadržena uvnitř jediné noty stoupající a klesající bez jakéhokoli přerušení. Cellista otevřel oči a pohlédl vzhůru k pravé straně stropu. Rosa se otočila a hleděla tam s ním, ale nic neviděla. Hudba se rozpadla na jednotlivé zvuky. A přidávaly se další. Různými dveřmi přicházeli houslista, akordeonistka, zpěvák, klarinetista a hráčka na tympány s bubnem zavěšeným na krku. Ti všichni přišli na jeviště a přitom hráli.

Za nimi šli jejich posluchači. Procházeli řadami sedadel, nikdo si však nesedl. Zůstali stát a čekali uprostřed toho zvuku.

Rosa si nevšimla žádného znamení, ale všichni hudebníci náhle přestali. To ticho ji šokovalo. Bylo to, jako by vás pustili a vy jste upadli na podlahu.

Dospělí stáli bez dechu a potom vykřikli a tleskali. Ten přechod od táhlého čistého zvuku v bouři potlesku bylo víc, než mohla Rosa snést. Vstala, zatlačila na zavřené dveře a vystoupila do světla.

Potřebovala se dostat z budovy ven, na nic jiného nemyslela.

Venku se zastavila. Srdce jí bušilo tak prudce, až to bolelo, ale jinak byla v pořádku.

Z oblohy se ozval křik. Proti modrému nebi se zabělali papoušci kakadu. Ptáci přelétali nad botanickou zahradou. Tam někde měla být babička. A bude se jí ptát.

Rosa na to nebyla připravená. Bylo pro ni příliš těžké přeměnit vyslechnutou hudbu na slova. Potřebovala trochu času. Na přední straně budovy vedly dolů široké schody. Našla tedy podobné schody vedoucí do nižšího patra. Vpravo od nich seděl na zemi muž. Měl na nedospělé tváři akné a na sobě černé tričko, džíny a vysoké boty. A rozcuchaný černý vous, dlouhé vlasy a modré oči, jimiž ji upřeně sledoval, když se blížila. Na zemi po jeho levici byl položený klobouk s mincemi a u pravé ruky mu spal do kolečka stočený Jack Russell.

Muž hrál na irskou píšťalu. Rosa poznala melodii. Jednalo se o čtyři noty, které se tu všude opakovaly v různých kombinacích. Když došel k poslední notě, sklopil oči, aby nechal doznít to napětí, a ten zvuk zněl tím silněji, čím méně měl dechu. Pes si vzpřímeně sedl a naklonil hlavu na stranu. Nakonec ta nota přestala.

Muž měl oči i nadále zavřené, ale nakonec je otevřel. Rosa si ho prohlížela. Usmál se a ona se usmála na něj.

Otevřela peněženku, vytáhla minci na zmrzlinu a hodila mu ji do klobouku. Potom se otočila a utekla.

Konec ukázky

Table of Contents

1. Sydney, 1962

2. Sydney, 1971