VELEKNĚŽKA

Léčba Římem

Jaromíra Slezáková

Copyright© 2020 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2020 by Jaromíra Slezáková

Copyright© 2020 Cover by Jaromíra Slezáková

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-343-5 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-344-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-345-9 (PDF na CD)

obsah

Předmluva

Historické pozadí příběhu Velekněžky.

Poznámka k dataci a počítání času

Jsem Malik (prolog)

Malik II.

Třas Říma

Malik III.

Krásně v bahně

Malik IV.

Nesnášíme změny!

Malik V.

To nevyčistíme

Malik VI.

Ty jeden zmetku!

Malik VII.

My čekat umíme

Malik VIII.

My se bavíme, vy umíráte

Malik IX.

To nejtěžší

Malik X

Hlavní historické postavy románu a jejich věk v roce 86 př. n. l.

Poznámky a vysvětlivky k textu

Seznam doporučené literatury

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Předmluva

Jistě se mnohý z vás, mých čtenářů, zeptá na důvody k napsání románu právě z doby roku 86 př. n. l. Byly přece i jiné doby antiky, z jejichž soudnictví, architektury, vojenství, lékařství, literárních věd a dalších novátorských oborů čerpá dnešní doba stále.

Historii mám ráda a také citáty slavných filosofů. Například tento: „Kdo se nepoučil z minulosti, nemůže budovat skvělou budoucnost.“ O rozkvětu velkých civilizací a říší se píše s nadšením i obdivem, mě však více zaujaly příčiny pádu. Kdy tento pád začíná a proč si to vládci uvědomují pozdě? V roce, který jsem si vybrala, se již pád počíná projevovat, končí totiž období republiky, a kromě pár manipulátorských politiků si občané Říma neuvědomují, že také pozvolna končí opěvovaná demokracie republiky a vývoj směřuje k vládě jednoho muže – diktátora a císařství. Odpor jedinců i ohraničené vzpoury nemohou tento vývoj zvrátit. Pomíjím záměrně všem známý fakt otrokářství.

Nyní často přeposílaný e-mail o podobnosti této historické doby s vývojem naší doby mne přinutil k rozboru, kolik je na tom pravdy. Čtením knih, hledáním na webu, odposlechem historických dokumentů na TV jsem dospěla k názoru, že podobnost tu je veliká. V době, kdy se ustavičně omílá slovo demokracie, abychom uvěřili, že jí máme, avšak skutečnost tomu neodpovídá a politici si přejí, aby stokrát opakovaná lež byla přijata jako pravda, věřím, že nejsem sama, kdo si našel styčné body mezi zmiňovaným rokem

Dovoluji si je předložit:

1 Pokrytectví v rodinách, úpadek mravů, skutečná nerovnoprávnost žen, tuhý patriarchát.

2 Neúměrné zvyšování a vybírání daní, zákony nahrávají korupci, zvyšující se kriminalita.

3 Vylidňování venkova do měst, kde lidé žebrají a dostávají zdarma příděly potravin.

4 Profesionální armáda bojuje za žold i kořist, ne za čest republiky, platí to státní pokladna.

5 Smlouvy se dodržují, pouze jsou-li výhodné pro vládnoucí politiky.

6 Stoupající počet poslanců/senátorů, nejednotnost v hlasování a drobení parlamentu do frakcí.

7 Zadluženost chudých i bohatších, moc mají bankéři.

8 Odvádění pozornosti občanů od skutečných problémů, tzv. „chléb a hry“.

Ať se mnou budete souhlasit, nebo ne, přeji Vám hlavně příjemný čtenářský zážitek.

Jaromíra Slezáková

Historické pozadí příběhu Velekněžky.

Krize republiky – Občanská válka v Římě

Ve druhém století př. n. l. se Řím po vlně dobyvačných válek stal již uznávanou středomořskou velmocí. V Itálii sahala jeho moc k Alpám, ovládal Hispánii, někdejší kartáginská území v Africe, ostrovy v západním Středomoří (Baleáry, Korsika, Sardinie a Sicílie), ilyrské pobřeží (západní část Balkánského poloostrova na sever od Makedonie), Řecko a Makedonie.

Výbojná politika měla své společenské a hospodářské důsledky. Základem armády byli již od dob římského městského státu tradičně drobní zemědělci. Časté vojenské kampaně si vybíraly svou daň v podobě obrovského množství padlých vojáků, kteří pak chyběli na italském venkově, což vedlo k úpadku drobného zemědělského hospodaření. V důsledku toho se rozšiřovaly zemědělské velkostatky, jež se zmocňovaly jednak volné půdy, posléze i půdy drobných rolníků, kteří jim nemohli konkurovat či vzdorovat násilnému převzetí svého nevelkého hospodářství. Samotný chod velkostatků (z nichž některé se svou rozlohou blížily latifundiím) byl umožněn dalším důsledkem vítězných výbojných střetnutí – přílivem válečných zajatců, z nichž se stávali otroci. Vzrůstající počet otroků začal záhy ohrožovat lokální i státní stabilitu (povstání otroků v letech 136-132 př. n. l. a 104-101 př. n. l. na Sicílii atd.) .

Zvyšující se společenské napětí mezi rozšiřujícími se řadami bezzemků a úzkou vrstvou vlastníků ohromné rozlohy půdy se pokoušeli odstranit svými reformami bratři Gracchové, ale oba svou snahu zaplatili násilnou smrtí. Boj mezi těmito dvěma složkami probíhal i na politické úrovni.

Velcí pozemkoví vlastníci vytvořili skupinu zvanou optimáti (lat. optimus = nejlepší). Jejich politický cíl ce projevoval v úsilí omezit počet lidí podílejících se aktivně na správě státu a zabránit pokusům o nová reformní hnutí. Hlavní politickou oporou této skupiny byl senát.

Druhou skupinou tvořili populáři (lat. popularis = lidový). Jejich cílem byly umírněné hospodářské a politické reformy, které měly Římu zabezpečit vnitřní klid a mír. Tím se měla vyřešit tíživá situace italského drobného rolnictva a předpokládaná demokratizace římské ústavy měla zlomit politickou nadvládu nobility. Při prosazování svých požadavků se populáři orientovali na masové akce a snažili se využívat hlavně lidových sněmů.

Politický boj vedený těmito skupinami o klíčové pozice v římském impériu se vyznačoval značnou tvrdostí a vyústil až v ozbrojené střetnutí. Jak populáři, tak i optimáti se v rostoucí míře opírali o armádu, jež se koncem druhého století př. n. l. přeměnila v početný sbor složený z nemajetných římských občanů sloužících za žold, kteří ve vojenské službě nalezli nový zdroj své denní obživy.

Tuto reformu provedl čelný představitel populárů Gaius Marius. Podnětem k ní byly události v severní Africe na území bohatého Numidského království, s nímž se Řím dostal do Války. Zdejší panovník Jugurtha založil svou obranu na podplácení římských politiků. Jejich neschopnost a úplatnost vyvolala nespokojenost lidových mas, pod jejichž tlakem bylo velení armády svěřeno oblíbenému politikovi a konzulovi Gaiu Mariovi. S jeho nástupem došlo k zásadnímu obratu. Marius klad důraz na posílení bojeschopnosti armády. Aby získal dostatečný počet dobrovolníků, začal přijímat dobrovolníky bez ohledu na jejich majetkový cenzus, čímž dal příležitost zchudlým římským občanům k tomu, aby ve vojenské službě nalezli jisté existenční zabezpečení. Na státní útraty jim poskytoval výzbroj a vyplácel jim žold, čímž položil základ stálé profesionální armády (do té doby se vojáci po každé kampani rozcházeli domů). Po skončení vojenské služby, jež mohla trvat až 16 let, měli vysloužilci dostávat příděly půdy v italských městech, aby byli po svém propuštění hospodářsky zabezpečení.

Vítězstvím ve válce s Jugurthou Mariova popularita značně vzrostla, tím víc, že krátce poté jeho zásluhou Římané odrazili vpád germánských Teutonů a Kimbrů. Marius byl v letech 104-100 př. n. l. zvolen konzulem pětkrát v řadě. Složitá doba však vedla k Mariovým rozporuplným rozhodnutím, jež postupně jeho popularitu snižovaly. Po roce 100 př. n. l. přijal na krátkou dobu diplomatické poslání na východě říše a dočasně se stáhl z římského politického života.

Mezitím se na politické scéně objevila nová osobnost – Lucius Cornelius Sulla. Ten sloužil již pod Mariem za tažení proti Jugurthovi, ale jakožto představitel optimánů byl politicky na opačné straně. V devadesátých letech úspěšně prokázal svůj válečnický talent ve válce proti Italikům, spojencům Říma, kteří ale požadovali přiznání plného římského občanského práva, což by v praxi vedlo k jejich zrovnoprávnění s Římany. Sulla se všemožně snažil oslabit Mariův vliv a zaujmout sám čelné místo v římském politickém životě. V roce 88 př. n. l. se stal konzulem.

Zdejší situaci výrazně ovlivnily události na východě říše. Mithridates, král Pontu (severní část dnešního Turecka u Černého moře), se zmocnil téměř celé Malé Asie. Z jeho rozkazu byli vyvražďováni všichni lidé italského původu (jejich počet se odhaduje na 80.000). Dál jeho vojska pronikla až do Řecka a téměř celého se jej zmocnila včetně Athén.

Situace v Asii a Řecku vedla v Římě ke konfliktu mezi optimáty, vedenými Sullou, a populáry, vedenými Mariem. Senát totiž rozhodl, že velením vojenské kampaně proti Mithridatovi bude pověřen Sulla. Mariovi přívrženci naproti tomu na lidovém shromáždění prosadili, že velitelem bude Marius. Sulla reagoval jako ještě žádný římský generál před ním: v čele pěti legií vytáhl proti Římu (což bylo zákonem zakázáno), aby prosadil své jmenování. Násilím se zmocnil města a přiměl Maria, kterého prohlásil za nepřítele, a jeho stoupence k útěku do Afriky. Snažil si upevnit své postavení, ale Mithridatovy úspěchy na východě jej přiměly zahájit vojenské tažení, takže na jaře roku 87 př. n. l. odplul do Řecka.

Sullův odchod z Říma se stal Mariovým přívržencům signálem k tomu, aby se zmocnili kontroly nad hlavním městem říše a krvavě se vypořádali se Sullovými stoupenci. Marius byl pro rok 86 bez protestů zvolen konzulem. Sedmnáct dní poté, co se ujal svého sedmého konzulátu, Marius 13. ledna roku 86 př. n. l. zemřel.

Sulla mezitím pokračoval ve vítězném tažení Řeckem a potom i v Malé Asii. Všem v Římě bylo jasné, že se po porážce Mithridata vrátí a tvrdě se svými oponenty zúčtuje.

Taková je situace, v níž se odehrává děj knihy Velekněžka.

(Sulla se do Říma vrátil po čtyřech letech, na jaře roku 83 př. n. l. Nejenom hlavní město, ale i další významná města byla v rukou Mariových stoupenců. Musel si cestu k Římu probojovat v mnoha bitvách, při nichž padly na obou stranách desítky tisíc vojáků. Teprve 1. listopadu roku 82 př. n. l. se Sulla střetl s Mariovými stoupenci v poslední bitvě, nyní již před branami Říma u Collinské brány. Bitevní vřava byla divoká a dlouho nerozhodná, nakonec však Sulla zvítězil. Jen v tomto střetnutí padlo na 50.000 bojovníků.

Sulla se stal prvním samovládcem v římské říši. K označení své osobní moci užíval titulu diktátor, jenž mu byl udělen lidovým shromážděním. Jeho odplata byla krvavá – osoby, které mu byly nebezpečné, byly zapsány do zvláštních seznamů, jež byly veřejně vyvěšeny (tzv. proskripce). Proskribovaní byli zbaveni jakékoli ochrany, takže mohli být svými protivníky beztrestně zabíjeni. O život tak přišly tisíce lidí, jejich majetek byl konfiskován a rozdělen mezi vlivné Sullovi přívržence.

Sulla během své diktatury provedl mnohé změny, jež byly ve své podstatě reakcí na to, že republikánská administrativa již nestačila na úkoly, které měla plnit, a potřebovala zreformovat. To bylo pochopitelné i jeho současníkům, odpor však jeho vláda vyvolávala nesmírnou tvrdostí až krutostí.

Sulla se k všeobecnému překvapení dobrovolně své diktatury vzdal roku 79 př. n. l., stáhl se do ústraní a o rok později zemřel.

Tak skončila první etapa římských dějin, jež se nezadržitelně ubíraly směrem k císařství.)

Poznámka k dataci a počítání času

Římský letopočet se počítal „od založení města“ (latinsky Ab urbe condita, AUC), tedy města Říma, ke kterému mělo podle Tita Livia dojít 21. dubna roku 753 př. n. l. Pro převod z našeho letopočtu je potřeba pro roky před naším letopočtem odečíst od čísla 754: AUC = 754-R, např. 754-rok 101 = 653 ab urbe condita. Malik by tedy napsal: Narodil jsem se v Římě roku 653 a jsem otrok. Pro pohodlí čtenáře, aby nemusel neustále přepočítávat mezi římským a soudobým letopočtem, se držíme současné datace.

Rok původně začínal měsícem březnem (Martius), na 1. ledna (Januarius) byl začátek roku přesunut roku 190 př. n. l. Starší kalendář měl rok o délce jen 355 dní, kdy 12 lunárních měsíců bylo doplněno o jeden den. Rozdíl oproti délce slunečního roku (365 a 1/4 dne) byl vyrovnáván vkládáním hrudného (přestupného) měsíce o délce 23 a 22 dní každého druhého roku, roky tak měly střídavě délku 355, 378, 355 a 377 dní. Pontifikové, kteří spravovali kalendář, však často hrudný měsíc nevkládali a cyklus nebyl dodržován a měsíce se rozcházely s odpovídajícím ročním obdobím. Toto vyřešila až juliánská reforma, kdy byl zaveden rok o 365 dnech a každý čtvrtý přestupný rok o 366 dnech.

Římské hodiny: Římané rozdělovali den na 24 hodin na 2 rovnocenné poloviny na denní a noční. Délka hodin se měnila s ročním obdobím, největší rozdíly byly mezi letním a zimním slunovratem. Na vhodných místech ve Městě byly pro kontrolu umístěny sluneční hodiny.

Například první hodina dne při letním slunovratu trvala od 4:27 do 5:42. První hodina při zimním slunovratu od 7:33 do 8:17. Sedmá hodina dne při letním slunovratu trvala od 12:00 do 13:15. Sedmá hodina dne při zimním slunovratu trvala od 12:00 do 12:44.

Jsem Malik (prolog)

Narodil jsem se v Římě roku 101 př. n. l. a jsem otrok. Na svou matku si vůbec nepamatuji, jak bych mohl, prý zemřela, když mi byly necelé dva roky. Podle zákonů republiky je každé dítě narozené otrokyni automaticky otrokem, ale tohle jsem až do svých pěti let vůbec netušil. Řekl mi to – a velmi přísně – po jedné obzvláště perné rvačce starý pan Gaius Julius Caesar, já jsem totiž ležel v kleštích mladého Gaia na zemi, dusil jsem se, a tak jsem ho kousl, aby mne už konečně pustil. Po výprasku lískovkou si mne přeměřil a řekl: „Nemysli si, že si tohle můžeš dovolovat, jsi jenom otrok a můj syn Gaius je tvůj pán. Když budeš nedobrý, mohu tě na tržišti s otroky prodat a věř, může tě koupit nějaký starý prasák ke svým hrátkám a nebudeš se mít jako u nás.“

Nerozuměl jsem tomu. Kam až má paměť sahá, vždy jsme si s Gaiem hráli třeba na vlčata, zápasili, přetahovali se, vrčeli na sebe a štěkali. Když už naše hra byla hodně divoká, přišla paní Aurelia, přísně na nás pohlédla a my okamžitě poznali, že toho musíme nechat. Už jako čtyřletý jsem dostával od paní výprask, protože jsem často vyhrával, připadalo mi to divné, že Gaia nikdy za nefér hru nepleskla. Jak jsem řekl, zpočátku jsem vůbec netušil, že jsem otrok a můj život je v rukou pana Caesara-otce. Neměl jsem se špatně, jídlo mi dávali stejné jako Gaiovi, to asi k vůli věčným soubojům s dřevěným mečem, abych byl rovnocenným soupeřem a něco vydržel. Gaius mne často brával na různé pochůzky, třeba i na Martovo pole, kde nás cvičil v jízdě na koni jeho strýc Marius. Ten se na mne nikdy nedíval přívětivě, pokud mi už vůbec pohled věnoval. Jednou spadl Gaius při jízdě jeho vrtkavého koně do písku cvičiště, a když jsem ho pomáhal zvednout, řekl jsem mu: „Nic si z toho, Gaie, nedělej!“ Konzul Marius vytáhl výstražně obočí a obořil se na mne: „Říkej mu zdvořile pane, pro tebe to není žádný kamarád Gaius!“ Bylo mi smutno, protože vše, co mi můj pán odmalička dělal, jsem trpělivě i přes bolest snášel. Ale nejvíce mne urazilo, že jeho strýci přikývl a ještě posměšně řekl: „Slyšel jsi dobře?“

Teprve dnes vím, že otrok nemá žádnou čest, je jen věcí svého pána, a tak nemá žádnou jinou cenu. Nestudoval jsem odmala jako můj pán, ale později chtěl, abych jej přezkušoval, proto mě naučil číst a psát, samozřejmě i počítat. A tak jsem se z jeho knih dozvěděl leccos moudrého, například to, jak se spolu dohadují filosofové, zda člověk má nebo nemá duši. Poprvé jsem poznal, že člověk duši má, když jsem na Esquilinském tržišti uviděl na kopí naraženou hlavu tribuna lidu Puublia Sulpicia Rufa, ta moje se pohnula uvnitř těla. Bylo to v době, kdy se zmocnil generál Sulla Říma a vyhnal Caesarova strýce Maria. Padaly hlavy plebejů i spříznění senátoři Maria s Tarpeijské skály. Bál jsem se, že bude vyvražděna i rodina Caesarů, protože mezi uřezanými hlavami byla i hlava Gaia Julia Caesara Straba (bratrance), ale paní Aurelia jednou v jídelně prohlásila, že... „nás se to netýká, jsme se Sullou přátelé od mládí.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Předmluva

Historické pozadí příběhu Velekněžky.

Poznámka k dataci a počítání času

Jsem Malik (prolog)

Další knihy nakladatelství VIKING