Photos © archiv autora, Fotoarchiv VÚA-VHA Praha,

Historické dokumentační centrum CEDOS, sbírka ČsOL

Translation © Helena Lergetporer, 2020

Cover art © Lukáš Tuma, 2020

Czech Edition © Československá obec legionářská,

Nakladatelství Epocha, Praha 2020

ISBN 978-80-87919-68-2 (printed – Československá obec legionářská)

ISBN 978-80-7557-242-4 (printed – Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7557-840-2 (ePub – Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7557-841-9 (mobi – Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7557-842-6 (pdf – Nakladatelství Epocha)

OBSAH

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU VYDÁNÍ

PŘEDMLUVY K ITALSKÉMU VYDÁNÍ

PRVNÍ ČÁST: Vznik Československé legie v Itálii v celkovém kontextu první světové války

ANABÁZE

RAKOUSKO-UHERSKO, IREDENTISTICKÉ TENDENCE A SNAHY O NEZÁVISLOST

ČESKOSLOVENSKO, KTERÉ NEEXISTOVALO

VSTUP ITÁLIE DO VÁLKY A SLOVANSKÁ OTÁZKA

VZNIK „CONSEIL NATIONAL DES PAYS TCHÈQUES“ V ČERVNU 1916

DIPLOMATICKÁ ŠACHOVÁ PARTIE

ZMĚNA POSTOJE ITALSKÉ POLITIKY

CESTA K ŘÍMSKÉ SMLOUVĚ

ŘÍMSKÁ SMLOUVA

VZNIK ČESKOSLOVENSKÉ LEGIE V ITÁLII

ČESKOSLOVENŠTÍ LEGIONÁŘI NA ITALSKÉ FRONTĚ

DRUHÁ ČÁST: Z Italské fronty do Prahy a Bratislavy

ÚMLUVY MEZI SPOJENECKÝMI ZEMĚMI A VZNIKAJÍCÍ ČESKOSLOVENSKO

VZNIK ČESKOSLOVENSKÉHO STÁTU

INTRIKY PŘED MÍROVOU KONFERENCÍ V PAŘÍŽI

NOVÉ EVROPSKÉ USPOŘÁDÁNÍ A KONSOLIDACE ČESKOSLOVENSKÉHO STÁTU

TAŽENÍ NA SLOVENSKU A PODKARPATSKÉ RUSI A ZHORŠENÍ VZTAHŮ MEZI ITÁLIÍ A ČESKOSLOVENSKEM

SEZNAM PRAMENŮ A LITERATURY

O autorovi

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU VYDÁNÍ

V českém prostředí je účast Itálie v první světové válce spíše méně známá a i zdejší československá legie je vedle legie ruské a francouzské určitou popelkou. Práce Lamberta Ferrantiho tak přináší pro české čtenáře zcela unikátní a čistě italský pohled na období první světové války a následné formování nových států.

Čtenář tak získá informace o vývoji Italského království v období na přelomu 19. a 20. století, proč se přimklo dohodou ke svým odvěkým rivalům na severu, aby nakonec do války vstoupilo proti nim. A jak složitě akceptovalo fakt, že po skončení konfliktu došlo k rozbití Rakouska-Uherska a ke vzniku nových národních států. K nim se poté nestavělo stejně. Zatímco v budoucí Jugoslávii vidělo potencionálního silného protivníka, v možném státě Čechů a Slováků příležitost k rozšíření svých zájmů do střední Evropy. Proto, po počátečním dlouhém váhání, na počátku roku 1918 rychle podpořilo vznik čs. legie v Itálii, která ještě zasáhla do bojů na frontě. Následně ji rozšířilo o muže zajaté v poslední ofenzivě, vybavilo velkým množstvím ukořistěného i vlastního vojenského materiálu a urychleně přepravilo do Československa, kde se tito vojáci stali nejdůležitější silou při hájení hranice nové republiky. Podcenilo však „slovanskou vzájemnost“ a rostoucí vliv Francie, což nakonec vedlo k odcizení obou států a ke stažení italské mise domů. Bez fanfár a slávy.

Jak již bylo zmíněno, na všechny tyto události je v knize Lamberta Ferrantiho nahlíženo přísně italským pohledem, který českým čtenářům přináší zajímavé, mnohdy až překvapivé informace. A chování mladého Československa tak někdy nevyznívá zcela pozitivně. Avšak právě pro tento pohled zvenku je kniha velmi přínosná a určitě stojí za přečtení.

plk. v. v. Pavel Budinský, Ph.D., MBA

předseda Československé obce legionářské

PŘEDMLUVY K ITALSKÉMU VYDÁNÍ

Na konci první světové války napočítala Itálie, jejíž celková populace tehdy dosahovala 35 milionů obyvatel, více než jeden milion mrtvých. Velká Británie vynaložila na financování své účasti ve válce částku, která by v přepočtu na dnešní poměry činila 160 milionů liber. Náklady pro celou Evropu, jak vítěze, tak poražené, dosáhly závratné výše. Tváří v tvář tak velkým obětem bylo nutné přesvědčit občany, že se vyplatilo vést spravedlivou válku, že vlastní národ se opírá o vyšší morální principy než nepřítel. Tehdy vznikly „narativy“, jak bychom je označili dnes, za nimiž se ukrývaly mnohem hlubší a komplexnější hospodářské, demografické a geopolitické tendence. Sto let po skončení první světové války, v historické epoše, v níž Evropa zažívá novou fázi polarizace, bychom se měli víc než kdy jindy kriticky zamyslet nad nálepkami „dobrých“ a „špatných“, „přátel“ a „nepřátel“, které jsou nám dnes prezentovány. V oblasti mezinárodních vztahů platí princip, že národy nemají trvalé spojence nebo trvalé nepřátele, ale pouze trvalé zájmy. Jde samozřejmě o cynický přístup, který však zároveň slouží jako ochrana proti argumentům těch, již se snaží svět znázorňovat černobíle.

A profesor Lamberto Ferranti ve své knize vyzdvihuje právě tento aspekt: díky pečlivým a detailním rešerším, v jejichž rámci se soustředil většinou na studium dokumentů italské diplomacie uložených v paláci Farnesina, sídle italského ministerstva zahraničních věcí, nabízí čtenáři hluboký vhled do dosud málo známé historické události, již precizním a uceleným způsobem zasadil do dobového celosvětového kontextu a kriticky a etiologicky moduloval jednotlivé roviny zkoumání (historickou, politicko-vojenskou, ekonomickou, právní a kulturní).

Itálie vyzbrojila a zformovala československé vojsko čítající zhruba 71 000 vojáků a dovedla je do vlasti. Za to od právě vznikajícího státu očekávala v rámci pařížské mírové konference účinnou podporu ve své snaze regulovat požadavky rodícího se Království Srbů, Chorvatů a Slovinců a dále šanci, že rozšíří svůj vliv a posílí svou prestiž v mladé republice a tím pádem i v celé střední Evropě; těchto výsledků ale dosáhla jen zčásti.

Jak vyplývá z textu, italsko-československé přátelství – jehož stoleté výročí letos slavíme – v této fázi dočasně ochladlo, ale nikdy zcela nezaniklo, jelikož osvícené osobnosti na obou stranách je neustále udržovaly při životě. Vzájemné dobré vztahy přetrvaly i období, kdy se osudy obou zemí rozdělily a ony se ocitly ve dvou znepřátelených blocích.

Jako vedoucí zastupitelského úřadu jsem toto přátelství vždy obdivoval a mohu jen potvrdit, že jde o hluboký a upřímný vztah.

Aldo Amati

Italský velvyslanec v České republice

Velvyslanectví Slovenské republiky v Římě, jehož vedením jsem byl pověřen, vítá s velkým uspokojením a zájmem vydání knihy pana profesora Lamberta Ferrantiho Iluzorní spojenectví: Role Itálie v procesu formování Československa, jež v souladu s tradičně obohacujícími vztahy našich zemí dokázala nejen obnovit, ale i prohloubit nyní už stoleté přátelství.

Ján Šoth

Velvyslanec Slovenské republiky v Římě

Před sto lety, v roce 1918, skončila první světová válka. Následky tohoto válečného konfliktu zásadně změnily běh dějin na celosvětové úrovni, od tehdejší doby až po současnost. Vítězství ozbrojených sil Dohody a porážka Centrálních mocností umožnily vyhlášení nezávislosti Československé republiky, k němuž došlo 28. října 1918.

Je mi velkým potěšením, že díky knize profesora Lamberta Ferrantiho Iluzorní spojenectví: Role Itálie v procesu formování Československa, založené na dlouhodobých a důkladných rešerších v italských historických archivech, dnes vycházejí na světlo mnohé, často zapomenuté aspekty vojenské, politické a diplomatické spolupráce mezi představiteli československého a italského odboje během první světové války. Tato spolupráce pokračovala i v prvních měsících existence právě založeného československého státu. Autorův výzkum je součástí velkého projektu rekonstrukce historické paměti, jehož cílem je připomenout zapomenuté stránky naší společné cesty v letech 1918 až 1919, období, v němž Itálie hrála významnou roli při zrodu Československa a utváření jeho ozbrojených sil.

Jozef Špánik

Rada Velvyslanectví České republiky v Itálii

Jak italská, tak i česká a slovenská historiografie dosud přehlížely osudy československé legie, jež svůj válečný prapor obdržela na schodišti Oltáře vlasti, památníku Viktora Emanuela II. v Římě, třebaže od této chvíle uplynulo už sto let.

Italové toto téma přehlíželi, ačkoli svou pozornost štědře soustředili jinam a často zveličovali důležitost hlavních událostí moderních dějin. Budiž. Nelze se však smířit se skutečností, že česká a slovenská historiografie dosud o toto téma neprojevovala zájem, nebo je dokonce poslušně ignorovala.

Jistě existují i moudřejší historikové, méně ochotní k ústupkům, kteří se pokoušeli k této záležitosti vyjádřit, ale jak během první i třetí československé republiky, tak i po jejím rozdělení v Praze a Bratislavě platilo, že mocní se nesmějí vyrušovat od práce.

Zavedeným historiografickým světem jistě otřese historický výzkum, který Lamberto Ferranti provedl s velkým nasazením a vědeckou poctivostí. Začínáme znovu a od nuly.

Díky těmto stránkám uvidíme minulost z jiného úhlu, bez ideologických, politických či antropologických klapek: Československo za prvních sto let své existence zažilo vysoce nespravedlivé útoky a zásahy do své svrchovanosti, ale podobně nespravedlivý a zavádějící byl i popis jeho vzniku.

Profesor Ferranti otevírá dveře a okna a čerstvý vzduch, který jimi proudí, je ku prospěchu všem, kteří mají dobrou vůli, uvědomují si závažnost tématu a věří, že pravda nakonec zvítězí.

Ano, právě tak: Pravda vítězí, nebo také Pravda víťazí, zkrátka Veritas vincit.

Sergio Tazzer

Předseda CEDOS*

*) Centro di documentazione storica sulla Grande Guerra – Centrum historických studií o první světové válce

PRVNÍ ČÁST

VZNIK ČESKOSLOVENSKÉ LEGIE V ITÁLII V CELKOVÉM KONTEXTU PRVNÍ SVĚTOVÉ VÁLKY

ANABÁZE

Sarajevo: následek, nikoli příčina

Sarajevo, 28. června 1914. František Ferdinand Karel Ludvík Josef arcivévoda Rakouský-Este (1863–1914) z habsburské dynastie, budoucí vládce rakousko-uherského císařství, jehož strýc František Josef nemá příliš v lásce kvůli jeho sňatku a „moderním“ politickým názorům, kráčí společně s manželkou Žofií Chotkovou, vévodkyní z Hohenbergu (1868–1914) k vozu, v němž oba naleznou smrt.

Odjezd arcivévody Františka Ferdinanda d’Este a Žofie Chotkové od sarajevské radnice před atentátem 28. června 1914 (sbírka ČsOL).

V 10:15 hrozil první atentát: člen organizace Černá ruka (Crna ruka) Muhamed Mehmedbašić byl připraven ke střelbě z domu, kolem nějž průvod projížděl. Ale jelikož na něj neměl volný výhled – jak později tvrdil –, raději zbraň nepoužil, aby neohrozil provedení celého plánu. Druhý atentátník Nedeljko Čabrinović hodil na automobil Františka Ferdinanda bombu (jiná verze uvádí váleček dynamitu), ale netrefil se.

Gavrilo Princip naopak nezklamal: jeho výstřely zasáhly Ferdinanda do krku a jeho ženu do břicha. Projektil, který zabil následníka trůnu, je uchován v jeho někdejším sídle na zámku Konopiště poblíž Benešova, 47 kilometrů jižně od Prahy.

První oficiální verze, které byly na hony vzdáleny skutečnosti, se celý čin snažily vylíčit jako studentskou iniciativu. Za atentátem přitom stáli významní představitelé srbského vojska, mezi jinými Vojislav Tankosić, Milan Ciganović a Dragutin Dimitrijević, vůdce skupiny, o němž bylo známo, že 11. června 1903 na popud armádních špiček zavraždil srbského panovníka Alexandra I. Ten neměl žádného legitimního potomka, navíc se oženil s Dragou Mašínovou, o patnáct let starší vdovou pochybných mravů, která byla zavražděna společně s ním.

Cílem jejich plánu, jež posléze došel naplnění, bylo dosadit na trůn Petra I. z dynastie Karađorđevićů. Ten později, v těžkých dobách první světové války, i přes vysoký věk sedmdesáti let podporoval svého syna regenta Alexandra v úsilí o vytvoření Království Srbů, Chorvatů a Slovinců a stal se jeho prvním panovníkem.

Po atentátu na rakouského následníka trůnu, nikoli však kvůli němu, se rozpoutala válka, která přivedla na bojiště 70 milionů mužů (v Evropě jich bylo kolem 60 milionů) a zanechala za sebou více než 9 milionů vojenských a zhruba 7 milionů civilních obětí. Příčinou obrovského množství mrtvých nebyly jen válečné operace, ale také bída a nemoci. Ačkoli obvykle nebývá zahrnována do výše uvedených čísel, je k nim třeba přičíst i španělskou chřipku, katastrofální pandemii, jejímuž tragickému řádění v letech 1918 až 1920 podlehlo nejméně 20 milionů lidí.

Smrt Františka Ferdinanda byla pro mnohé důvodem ke smutku, ale to neplatilo pro všechny, což se týká především:

- Srbů, jelikož jedním z plánů zavražděného následníka trůnu bylo udělit autonomii jihoslovanským národům, k nimž etnicky náleželi i Chorvaté, a změnit tak rakousko-uherský dualismus v soustátí tří národů. Tím by byl odsouzen k neúspěchu srbský záměr sjednotit jihoslovanské národy v jednom státě, který naopak došel naplnění po skončení válečného konfliktu;

- Maďarů, a to nejen kvůli hrozbě trialismu, ale také proto, že František Ferdinand měl v úmyslu zavést v Uhersku všeobecné volební právo, což by – a to je třeba zdůraznit – zvýhodnilo občany nemaďarské národnosti. To by v konečném důsledku snížilo vliv, který měli Maďaři v dosavadním dvojstátí;[1]

- rakouských nacionalistů pod vedením Georga Heinricha von Schönerera, okouzlených myšlenkami pangermanismu, kteří v postupném vymírání habsburské rodové linie (již v roce 1889 zemřel v Mayerlingu syn Františka Josefa Rudolf) spatřovali naději, že se Rakousko brzy stane součástí Velkoněmecké říše.

První světová válka zdaleka nebyla náhlým kolektivním rozhodnutím, ve skutečnosti šlo o celosvětové „vyrovnávání účtů“, v jehož rámci spolu soupeřily země na několika kontinentech, aby si zajistily lepší budoucnost než ostatní státy.

Atentát na Františka Ferdinanda byl tudíž jen vyvrcholením obecného konfliktu v oblasti geopolitických, hospodářských, finančních a koloniálních zájmů, který trval už delší dobu a který šlo urovnat jedině za použití zbraní. Důsledkem těchto zájmů potom byly účelové teze vycházející z myšlenek mnohdy až extrémního nacionalismu.

Chceme-li pochopit proces, jenž rozpoutal první světovou válku, musíme začít u období, které jí předcházelo. V této době docházelo v Evropě a ve světě k hlubokým změnám, v nichž se skrýval zárodek rozsáhlých konfliktů.

Velké mocnosti v předvečer války: zaostalost, kolonialismus a nacionalismus

Před vypuknutím první světové války si některé velké mocnosti, zejména Osmanská říše a nekonečná Ruská říše, ale v některých ohledech také Rakousko-Uhersko, dosud zachovávaly starou absolutistickou strukturu, jež v odlehlejších oblastech vykazovala na politické a sociální úrovni známky takřka feudalistického charakteru. Tato statičnost se odrážela také v úrovni občanské společnosti a brzdila její modernizaci: stála v cestě industrializaci, vzdělávání, rozvoji infrastruktury a často také prolínání sociálních tříd.

Oproti těmto velkým mocnostem existovaly naopak další státy, jejichž politická ekonomie vycházela z pokrokových teorií a které dosahovaly rychlejšího růstu. V tomto soupeření o modernizaci a rozvoj vynikaly za oceánem Spojené státy americké a Japonsko (v jehož společenské struktuře nicméně zůstávala i nadále pevně zakotvena řada starých schémat), zatímco v Evropě působily v tomto směru nejdynamičtěji Francie, Velká Británie, Německo a Itálie.

Modernizace na starém kontinentu samozřejmě nebyla výlučnou záležitostí těchto čtyř států. Země jako Nizozemsko, Belgie, Švýcarsko, Dánsko, Norsko a Švédsko se už tehdy mohly pochlubit velice solidní sociální a hospodářskou strukturou, ale kvůli chabým výsledkům v oblasti rozšiřování území a růstu populace se nemohly srovnávat s velkými hráči, ať už v Evropě, či mimo ni.

Přesto mezi hlavními evropskými mocnostmi panovaly značné rozdíly: Francie a Británie se jako státy zformovaly už před stovkami let, a proto v porovnání s ostatními nashromáždily politický, vojenský a diplomatický kapitál, díky němuž byly o krok dále, nemluvě o značné prestiži a vlivu v celosvětovém měřítku.

Naopak Itálie a Německo vznikly teprve nedávno: ke sjednocení Itálie došlo v roce 1861, zatímco Německá říše, v níž Prusko sloučilo celkem dvacet pět států, se zrodila v roce 1871.

Navzdory této skutečnosti však tyto státy stačily v mnohém dohnat ztracený čas: v předvečer první světové války obsadila Itálie, která právě prodělávala obtížný přerod z převážně zemědělského na průmyslové hospodářství, sedmé místo v celosvětovém žebříčku průmyslových mocností. Italský proces industrializace však nebyl dosud úplně dovršen a skutečnost, že stát se v průběhu válečného konfliktu ujal role dodavatele a zákazníka nejdůležitějších průmyslových sektorů, logicky hrála zásadní roli. Z tohoto důvodu se sice italský zpracovatelský průmysl notně rozrostl, avšak v důsledku snížení počtu veřejných zakázek po skončení války se strukturální problémy italské ekonomiky znovu projevily v plné míře.

Německé státy si naopak pod vedením Pruska vedly ještě lépe než Itálie. Někdejší seskupení miniaturních územních celků (v roce 1830 jich bylo zhruba 350) pod tyranskou nadvládou junkerů[2] dokázalo v krátké době navázat intenzivní obchodní vztahy, a to po vnitřní i vnější stránce. Hlavní příčinou bylo založení celní unie v plodném období tržního liberalismu, jež ovlivnilo i literární, filozofické a vědecké prostředí.

K výraznému zlepšení ekonomické situace došlo po vítězné prusko-francouzské válce (1870–1871) díky připojení Alsaska a především Lotrinska. Železná ruda z tamějších bohatých ložisek proudila do německých hutnických závodů, které už tehdy využívaly moderní výrobní postupy.

Němečtí výrobci v tomto bleskově se rozvíjejícím odvětví ovládli nejen svůj vnitřní trh a vypudili z něj další evropský průmyslový kolos – Británii, ale už od sedmdesátých let 19. století začali Britům konkurovat dokonce i ve světovém měřítku.

V rámci tohoto soupeření se Němci neváhali uchýlit k taktikám dumpingu: díky vysokým ziskům na domácím trhu prodávali své zboží do zahraničí pod cenou. Tato strategie pronikání na zahraniční trhy, díky níž dokázali vyšachovat konkurenci, jim však v konečném důsledku přinesla jen opovržení.

Díky těmto úspěchům mohli Němci zmodernizovat a rozšířit svou členitou infrastrukturu, především železniční a námořní dopravu, což zase vedlo k závratnému růstu zakázek pro hutnický a strojní průmysl, především v Porúří. Modernizace umožnila také zvýšení produktivity v zemědělství, které zároveň profitovalo z rozšířené spolupráce mezi výrobci.

Rozvoj průmyslu znamenal rovněž výhody pro pracující. Vznikala nová pracovní místa, ale byla provedena také obdivuhodná sociální reforma. Ve své době nejmodernější systém sociálního zabezpečení na světě zavedl v roce 1883 zdravotní péči, v roce 1884 úrazové pojištění a v roce 1889 konečně i invalidní a starobní důchod. Německá dělnická třída se díky tomu začínala přiklánět k sílícímu nacionalismu.

Kvetoucí státní ekonomika brzy přitáhla celou řadu zahraničních investic, které díky smíšenému bankovnictví[3] proudily do průmyslových podniků, jež se začínaly sdružovat ve skupinách schopných dosáhnout úspor z rozsahu[4] díky snižování pevných nákladů.

Hospodářský rozvoj vedl v Německu také k silnému nárůstu populace.

Díky výše popsané situaci tak Němci už koncem 19. století předstihli v mnoha ohledech nejen sousední Francii, ale také Británii, která byla až do té doby považována za největší evropskou průmyslovou velmoc.

Konec ukázky