Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Abby Williamsová

Báječný čas života

Z anglického originálu The Time of Our Lives, vydaného nakladatelstvím Head of Zeus ve Velké Británii v roce 2019, přeložil Boleslav Ryljak.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2019

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz, www.metafora.cz

jako svou 7515. publikaci.

Redakce Jana Žofková

Korektura Naďa Hloušová

Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová

Technická redakce Hana D. BenešováSazba Marie Drobná

Tisk a vazba Finidr, a. s., Český Těšín

První vydání, Praha 2020

The Time of Our Lives © Abby Williams, 2019

Published by Head of Zeus, UK

Translation © Boleslav Ryljak, 2019

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-412-1 (ePub)

ISBN 978-80-7625-411-4 (pdf)

ISBN 978-80-7625-085-7 (print)

Pro skutečného Craiga Evryho –

milionkrát úžasnějšího,

než je jeho fiktivní podoba

ČÁST I

KAPITOLA 1

Erin

Ani ve snu by mě nenapadlo, že právě já bych se někdy mohla stát tou nevěstou. Však víte – tou, která si neustále prohlíží nejrůznější svatební magazíny plné obrázků pompézních bílých šatů a článků o tom, jak co nejlevněji zorganizovat vysněnou svatbu. Nechci vyznít jako nějaká nafoukaná kráva, ale přece jen jsem měla diplom z architektonického inženýrství, uměla jsem plynně francouzsky, a pokud mám být zcela upřímná, odjakživa jsem si představovala, že se budu vdávat v džínách, jen v přítomnosti svého vyvoleného a pár cizinců, které odtáhneme z ulice, aby nám šli za svědky. Zkrátka jsem chtěla, aby se to týkalo jen nás dvou. Navzdory všem těmto představám jsem ale od doby, co mě Brad před šesti měsíci požádal o ruku, prošla zvláštní proměnou. Začala jsem postávat před obchody se svatebními šaty, a zatímco jsem obdivovala bílé závoje, odněkud z nitra ke mně promlouval pocit, že se možná jen budu chtít vdávat v něčem jiném než v džínách.

„Nech mě hádat,“ zachichotala se do telefonu Cara. „Jsi v práci, sedíš u stolu a předstíráš, že něco děláš, ale ve skutečnosti si zase prohlížíš ten svůj prsten a listuješ nějakým svatebním katalogem.“

Vmžiku jsem si přestala hrát se zásnubním prstýnkem a magazín jsem rychle odstrčila na okraj stolu. To je ten problém s nejlepšími přáteli – znají vás až příliš dobře.

„Ještě že mám tak dobré vztahy se šéfem,“ zasmála jsem se.

„Vzít si šéfa je asi ten nejlepší způsob, jak si zajistit spokojený život,“ podotkla Cara chladně.

Pocítila jsem záchvěv viny. Cařin snoubenec Ian se s ní před rokem rozešel. Zničehonic si totiž usmyslel, že v sedmadvaceti je na ženění příliš mladý. Proč si to neuvědomil dřív, než ji požádal o ruku, zůstávalo nepochopitelným tajemstvím, a to nejen pro mě. Podobné myšlenky jsem si ale tehdy nechala pro sebe a nabídla jí pomocnou ruku.

Rozhodla jsem se raději změnit téma. „Tak co, počítáš s dneškem?“

„Ehm, upřímně, nevím, seznamka není tak úplně můj styl.“

Prohrábla jsem si prsty své dlouhé zrzavé vlasy. „No tak, Caro. Už je to víc než rok. Musíš jít dál. Ian je v Austrálii, nejspíš žije na surfovém prkně a chodí s nějakou surfařkou. Zařídil si nový život a ty musíš taky.“

„Prostě jen nemám chuť sedět v místnosti plné cizích mužů, kteří mluví o ničem. Celou dobu bych jen koukala na dveře.“

„Bude to zábava, uvidíš. Hned potom si zajdeme na nějakou indii a pokecáme. Nenechávej mě v tom samotnou,“ škemrala jsem tónem, který mě nikdy nezklamal. „Zvu tě!“

Cara se na chvíli odmlčela, jako by přemýšlela o mé nabídce. „I na pivo?“

„Pivo i placky!“ zasmála jsem se. „Na dezert si ale nech zajít chuť! Brad je sice můj šéf, ale i tak mi platí almužnu.“

Z opačného konce linky se ozval smích. „Možná je načase, aby sis řekla o přidání!“

Pousmála jsem se. „Už musím končit. V devět se potkáme před King’s Arms, dobře? A ať tě ani nenapadne z toho vycouvat!“

Když jsem odložila telefon, mé myšlenky se stočily ke Caře. Byla moje nejlepší kamarádka už od dětství. Narodily jsme se v rozmezí několika dnů ve stejné nemocnici kousek za Bathem, a když se naše mámy v porodnici spřátelily, přirozeně se z nás staly kamarádky. Navštěvovaly jsme stejnou mateřskou, základní i střední školu. Byly jsme vlastně spíš sestry než kamarádky, a to navzdory tomu, že jsme si nebyly ani trochu podobné. Cara byla drobná a půvabná tmavovláska s oříškovýma očima a olivovou pletí. Já byla naopak vysoká rudovláska se zelenýma očima a obličejem plným pih. Navzájem jsme si svěřovaly své nejhorší obavy a nejtemnější tajemství. Nikdy jsem nezapomněla, jak mi Cara jako osmiletá plakala na rameni poté, co se dozvěděla o rozvodu rodičů, anebo když mi na vysoké uprostřed noci zavolala, ať pro ni přijedu do Birminghamu. Když jsem napopáté konečně udělala řidičák, Cara se to dozvěděla jako první, stejně jako když mě v posledním ročníku na univerzitě pozval na rande jeden z přednášejících, Brad Masters, majitel a generální ředitel společnosti Brad Masters Architects. Na škole měl přednášku o udržitelném rozvoji měst – já však neslyšela ani slovo. Nedokázala jsem od něj odtrhnout oči. Poprvé od doby, co jsem nastoupila na univerzitu, jsem přestala mít zájem o učení. Když jsem se zeptala Cary, jestli náš vztah není náhodou nevhodný, uklidnila mě, že není, a když mi Brad později nabídl práci asistentky v jeho firmě, což by mi zajistilo pracovní zkušenost potřebnou k tomu, aby ze mě mohla být profesionální architektka, opět stála při mně – jen mi poradila, ať to nahlásím na personálním oddělení. „Lásku člověk najde na těch nejpodivnějších místech,“ prohlásila.

To bylo před třemi lety, a ačkoli už jsem plně kvalifikovaná architektka, stále dělám Bradovi asistentku. Když jsem ho teď zahlédla, jak kráčí otevřenou kanceláří směrem ke mně, ucítila jsem, jak mi buší srdce. Je vysoký, urostlý a jeho čokoládové oči a černé vlasy mě stále přivádějí k šílenství.

„Erin, máš můj itinerář na tu zítřejší konferenci?“ zastavil se u mého stolu.

„Samozřejmě,“ vytáhla jsem ze zásuvky lesklou brožurku a podala mu ji. „Zarezervovala jsem ti tam dvě noci jako vždy a zařídila jsem, aby ti hotelové obchodní oddělení připravilo podklady k prezentaci. Měl bys mít všechno nachystané.“

„Děkuju,“ usmál se Brad. „To je od tebe milé.“

„Jen dělám svou práci,“ opáčila jsem sladce.

Brad přejel prstem po itineráři a zamračil se. „Mohla bys mi zarezervovat ještě jednu noc? Chtěl jsem zajít s bývalým šéfem na pivo. Budu se potřebovat nějak odreagovat.“

„Samozřejmě,“ přikývla jsem a zaznamenala si poznámku do iPadu. „A než zapomenu, ve čtvrtek ráno máš v Londýně ještě jedno obchodní jednání.“

„Goweringovi? Proč jsi mi to neřekla?“ vykřikl vzrušeně. „Vždyť na ně máme spadeno už pěkně dlouho!“

Jeho nadšení bylo nakažlivé. „Vzpomínáš, jak jsi musel minulý týden odejít z té večeře po udělování architektonických cen? Ještě jsem tam chvíli pobyla. Nějak jsem se dala do řeči s Goweringem, takže jsem tě samozřejmě vychválila, co to jen šlo. Chtěl se s tebou sejít, až budeš v Londýně, tak jsem to zařídila tak, aby to vyhovovalo oběma.“

„Erin…“ Brad jen stál s otevřenou pusou. „Nevím, co na to říct.“

Usmála jsem se. „Po práci mi to můžeš vynahradit. Ještě něco?“

Na okamžik se zamyslel. „Byla bys tak hodná a otevřela ráno kancelář? Budu muset stihnout první vlak do Londýna. Nevadilo by ti to?“

Vadilo. Doufala jsem, že o to požádá svého služebně mladšího partnera. Otevírání kanceláře rozhodně nepatří k mým oblíbeným činnostem. Nejenže tu musíte být už v sedm ráno, ale také to znamená, že nestihnu pravidelnou ranní kávu s Philem, známým, který v blízkosti mého oblíbeného parku provozuje kavárnu.

Samozřejmě jsem si to nechala pro sebe. Až příliš dobře jsem věděla, že musím rozlišovat hranici mezi prací a domovem, a tak jsem popadla telefon, abych si nastavila připomínku. Vtom se však Brad posadil na okraj stolu a nedopatřením shodil můj pečlivě ukrytý svatební magazín.

V rozpacích jsem vyskočila ze židle, abych ho zvedla, ale Brad byl rychlejší.

„Co to je?“ podivil se.

„To mám jen pro inspiraci,“ mumlala jsem, zatímco jsem se mu pokoušela vytrhnout časopis z ruky. Nechtěla jsem, aby si myslel, že se v pracovní době flákám.

„To mi došlo,“ usmál se a zadíval se na obálku.

„Už nějakou dobu jsme zasnoubení, tak mě napadlo, že bychom si mohli konečně stanovit nějaké datum. Navíc s mojí výškou bude trvat věčnost sehnat šaty,“ řekla jsem na svou obranu.

„Sto a jeden způsobů, jak nasadit závoj,“ přečetl Brad. Úplně mě ignoroval. „Najděte šaty svých snů a – podívejme – jak nenaštvat rodinu, i když nenávidí ženicha.“

„To se tam nepíše,“ ohradila jsem se, načež jsem mu magazín vytrhla z ruky a strčila ho do šuplíku.

„Ne, ale možná by tam měl být článek o tom, co dělat, když tě budoucí příbuzní nenávidí,“ posteskl si.

Rychle jsem se rozhlédla. Ačkoli mám vlastní kancelář vedle té Bradovy, připadalo mi, že nás neustále někdo pozoruje. Někdy jsem měla pocit, jako by náš vztah byl hlavním předmětem firemních drbů.

„To přece není pravda,“ namítla jsem.

„Ale je!“ nedal se Brad. „Vždyť s nimi kvůli mně nemluvíš.“

„A ty bys měl ocenit mou loajalitu,“ zatočila jsem se nemotorně na židli.

Vstal a zadíval se mi do očí. „Taky že jo. Ale přece se nechceš vdávat bez vašich. Možná je načase to jednou provždy vyřešit.“

„To si nemyslím,“ zaprotestovala jsem a rázně překřížila ruce. „Takhle je to lepší.“

„Takže na své svatbě vážně nechceš vlastní rodiče?“ zakroutil Brad nevěřícně hlavou.

Přikývla jsem. „Už jsem se rozhodla. Je mi to líto, ale co mám dělat? Nemůžeš říct, že jsem to s nimi nezkoušela urovnat. Jen si vzpomeň, jak to dopadlo, když jsme jim loni v létě jeli oznámit zasnoubení.“

Oba jsme si povzdechli. Ani jeden z nás nechtěl vzpomínat na to, jak můj táta přikázal Bradovi, aby se sebral a vypadl z restaurace, kde jsme seděli, protože prý viděl, jak si prohlíží jednu ze servírek – jako by něco takového měl zapotřebí dělat zrovna při oznamování našich zásnub. Naši byli na Brada zkrátka až příliš tvrdí a to jsem jim nemohla odpustit.

„Já jen chci, abychom do manželství vstoupili správně, jestli víš, jak to myslím,“ přerušil moje myšlenky Brad. „A k tomu potřebuješ funkční vztah s rodinou.“

„Jenomže to není tak jednoduché…,“ začala jsem, jen aby mě Brad znovu přerušil.

„Proč? Protože se nedokážou vyrovnat s tím, že jsem o dvacet let starší? Nebo proto, že jsem rozvedený?“ Na okamžik se odmlčel a jemně mi stiskl ruce. „Nechceš se o tom pobavit s Carou? Můžeme ji večer pozvat k nám.“

„Nemůžu,“ zamumlala jsem. „Je teď na rande naslepo a večer máme jít na večeři.“

„Cara a seznamka?“ zvedl Brad obočí. „To bych do ní neřekl.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Není z toho kdovíjak nadšená, ale potřebuje si s někým vyrazit.“

Brad se pousmál. „Tomu rozumím. Hlavně jí ale nenamlouvej, že tam narazí na toho pravého.“

„To ne. Třeba jí ale někdo zpříjemní večer,“ zadoufala jsem a oplatila mu úsměv.

Vstal a v předstíraném zoufalství pokrčil rameny. „Opatrně, Erin. Nerad bych ji zase viděl nešťastnou.“

Aniž by cokoli dodal, odešel a mě zalil hřejivý a zářivý pocit štěstí. Možná nemám rodinu, zato mám ale snoubence, kterého nadevše miluji. A kdo ví, třeba po dnešku najde své štěstí i Cara.

KAPITOLA 2

Lydia

Až do tohoto okamžiku jsem tuhle místnost ze srdce milovala. Vysunuté horní okno skýtalo nádherný výhled na starobylé střechy města, a když člověk trochu natáhl krk, mohl spatřit překrásné bathské opatství, a o něco dál dokonce i honosné lázně Pump Rooms, oblíbené místo setkávání turistů i místních, které ve svých románech proslavila Jane Austenová. Ale jako by to nestačilo, majestátní kamenné budovy města zvnějšku obklopovala zelená krajina, dodávající celé scenerii kouzelný barevný nádech. Jak jsem tady ale teď seděla, z hloubi duše jsem ten pokoj nenáviděla. Harryho pracovna nebyla tím dokonalým rájem, jak jsem odjakživa věřila, ale spíš obrovským trezorem, jakýmsi vězením plným tajemství. Rozhlížela jsem se kolem sebe a bylo mi do pláče. Můj manžel Harry, se kterým jsem strávila padesát šest let společného života, před třemi týdny zemřel na infarkt. To ale nebyl jediný důvod, proč jsem byla tak rozčilená. To, co mi po sobě Harry zanechal, se nedalo popsat jinak než jako neuvěřitelný nepořádek. Po stole i na zemi byly poházené nejrůznější papíry, poloprázdné složky, na stole se povalovaly podivné dokumenty a v zásuvkách ležely zmačkané, roky staré děsivé dopisy z finančního úřadu. Stále jsem nedovedla pochopit, jak jsem mohla být tak hloupá a nechat všechno na Harrym. Účetnictví mi nic neříkalo a v sedmdesáti osmi letech jsem už přece jen byla až příliš stará na to, abych se jím začala zabývat nějak hlouběji.

„To v tom sakra nemohl mít alespoň trochu pořádek?“ vybuchla jsem a ve vzteku mrskla svazkem papírů na zem.

Luke leknutím vyskočil a udiveně se na mě podíval. „Zase tak složité to není, mami. Je to vlastně docela jednoduchý účetní systém. Ačkoli si na tom mohl dát táta o něco víc záležet.“

„Záležet?“ zopakovala jsem naštvaně. „Celou dobu mi tvrdil, že je všechno v pořádku! Ale tady chybí účty za několik let, nemluvě o všech těch dopisech z berňáku kvůli zpětným platbám. A pořád nevím, kam zmizela polovina našich úspor! Jde mi z toho hlava kolem.“

Utřela jsem si slzy. Celé roky jsem si naivně namlouvala, že se mě naše finance nijak netýkají; dokonce jsem ani netušila, kolik platíme za plyn a elektřinu. Hluboko uvnitř jsem sice věděla, že je to ode mě nezodpovědné, ale nezabránilo mi to nechávat všechno na Harrym. Nedávno jsem mu sice navrhla, abychom dali všechno do pořádku pro případ, kdyby se jednomu z nás něco stalo, ale můj drahý manžel nad mými obavami jen mávl rukou. O dva měsíce později jsme s naším starým známým Philem seděli v kavárně, když si Harry zničehonic začal stěžovat na bolest na hrudi. O hodinu později byl mrtvý.

„Mami, jsi v pořádku?“ zeptal se Luke a položil mi ruku na rameno.

Jeho dotyk mi dopřál útěchu. Zvedla jsem hlavu, a když jsem se mu podívala do očí, ucítila jsem, jak mnou prochází láska. Navzdory vlastnímu zármutku ze smrti otce se mnou měl svatou trpělivost. To nejmenší, co jsem pro něj mohla udělat, bylo pokusit se udržet své emoce na uzdě.

„Ano, zlatíčko. Jsem jen unavená.“ Postavila jsem se a rozhlédla se po místnosti. V takových situacích byla nejlepším pomocníkem sklenička vína. To jsem však bohužel jako naschvál neměla. „Nedáme si čaj?“

Když Luke přikývl, políbila jsem ho na čelo a vydala se po schodech dolů do kuchyně, kde jsem dala vařit vodu. Najednou jsem si připadala unavená a tak stará. Klesla jsem do jednoho z křesel v jídelně a zadívala se ven do zahrady. Vypadá zoufale zanedbaně, uvědomila jsem si s povzdechem. Trávník potřebuje posekat, chodník znovu vydláždit, keře ostříhat a kůlna má díru ve střeše. S Harrym jsme vždy měli tolik práce s naším obchodem se starožitnostmi, který jsme provozovali, že jsme si nikdy nenašli čas se o zahradu starat. Když se pak Luke odstěhoval, Harry byl toho názoru, že pro nás dva je dům až moc velký.

„Máme pět ložnic a bydlíme v památkově chráněné budově,“ protestoval. „To, že prodáváme starožitnosti, ještě neznamená, že v jedné musíme i bydlet! To je ten problém se životem v památkové zóně! Skoro všechny okolní domy přebudovali na byty. Proč to neuděláme taky? V jednom bychom mohli v klidu žít, a ještě bychom na tom pěkně vydělali, Lyds!“

Pomyšlení na stěhování mě ale nyní děsilo stejně jako tehdy. „Vždyť jsme ten dům koupili, ještě než se narodil Luke. Nemůžeme z něj udělat byty.“

„Rozhlédni se kolem sebe! Je to tady obrovské. Tolik prostoru ve dvou nepotřebujeme!“ nedal se Harry. „Nemusíme přece opustit Bath, ale možná bychom se mohli přestěhovat do něčeho menšího? Pryč z centra?“

„Ale vždyť tady žijeme odjakživa!“ zaskučela jsem. „Lidé k nám chodí na večírky. Možná to není můj šálek kávy, ale jsme tím známí.“

„Lidé k nám budou chodit, i když budeme bydlet na druhé straně města,“ namítal Harry.

„Jen přes mou mrtvolu!“ ukončila jsem rázně tuto debatu.

Myslela jsem to smrtelně vážně. To já jsem ten dům našla. Měli jsme asi měsíc po svatbě a žili v malém, vlhkostí nasáklém ateliéru na rušné hlavní silnici mimo město, kde našimi nejbližšími sousedy byla rodina krys. Popsat to místo jako skládku by bylo víc než velkorysé.

Jednoho rána jsem si po cestě do práce všimla, že je na prodej jeden z domů v Cirku. Ačkoli jsem Circus neměla nijak blízko, ráda jsem se tam procházela a předstírala, že jsem se na pár minut ocitla v románu Jane Austenové.

Toho rána jsem jako vždy pokukovala po jednotlivých domech a představovala si, kdo by v nich asi tak mohl bydlet. Přece jen tyto gregoriánské, historií opředené domy leccos zažily a člověk si mohl jen představovat, co všechno se v nich za ty roky asi odehrálo. Pak, zhruba v polovině cesty, jsem spatřila něco, co snad musela být fata morgána. Přímo přede mnou stál nějaký muž a na vnější stranu zábradlí jednoho z domů připevňoval ceduli s nápisem „Na prodej“. Málem jsem se musela štípnout. Vždyť domy v téhle čtvrti prakticky nebylo možné sehnat!

Bez váhání jsem zavolala makléři, který mi potvrdil, že dům je skutečně k mání. Vysvětlil mi, že sice není v nejlepším stavu a bude potřebovat opravit, ale zase je díky tomu o něco levnější. Ukázalo se, že měsíční hypotéka by nedělala o moc víc, než jsme platili za nájem onoho ateliéru. To mě povzbudilo a ještě toho dne jsme se na něj šli s Harrym podívat. Když jsme procházeli vstupní halou, v duchu už jsem si představovala, jak tady bydlíme. Dům byl starý, ale překrásný, plný původního vybavení, jako byla třeba původní stěrka na otírání bláta z bot. Zatímco se Harry potuloval z místnosti do místnosti a bědoval nad náklady na rekonstrukci, starou omítkou, nefunkčním vedením a problémy spojenými s památkově chráněnými budovami, odhodlala jsem se k odvážnému kroku a učinila makléři nabídku.

Ženy si tehdy sice nemohly vzít hypotéku bez souhlasu manželů, ale to mi bylo v tu chvíli úplně jedno. Zkrátka jsem věděla, že ten dům je pro nás jako stvořený, a byla jsem pevně rozhodnutá proměnit naše sny ve skutečnost.

Zvuk vařící vody mě vrátil zpátky do reality. Opatrně jsem nalila vodu do konvice a se zájmem pozorovala rozvířené čajové lístky. Většina lidí byla toho názoru, že používat sypaný čaj je tak trochu staromódní, ale můj otec vždycky říkával, že u dobrých věcí si stojí za to dát načas. Šálek čaje za to v mých očích rozhodně stál.

„Mami, máš minutku?“ vtrhl do kuchyně Luke.

„Co se děje?“ otočila jsem se. Jeho pohled mě znepokojil.

Opřel se o dveře a na chvíli se odmlčel. Zdálo se, že mi chce něco říct, ale zápasí s tím, jestli to má vyslovit. Pozorně jsem se na něj zadívala. Ačkoli v prosinci oslavil čtyřicáté osmé narozeniny, já v něm pořád viděla malého chlapce. V takových situacích působil vždy stejně bezradně jako jeho otec. Beze slova jsem nám nalila čaj. Nezbývalo mi než počkat, dokud se mi to nerozhodne říct, a soudě podle jeho zoufalého pohledu mi bylo jasné, že to dlouho nepotrvá.

„Víš…,“ začal.

„Copak?“

„Je tady něco, co bys měla vědět – týká se to vašich financí.“

„No, to už přece vím,“ usrkla jsem si čaje a opřela se o kredenc. „Ty daně už nějak zaplatíme, ačkoli asi budu muset sáhnout do úspor.“

„To je právě ono, mami… Žádné úspory nejsou,“ vydechl Luke.

„Co to povídáš!“ Zasmála jsem se. „Tvůj otec možná nebyl ten nejlepší správce, ale o penězích něco věděl. Proto nám z půdy udělal sklad plný harampádí pro ten jeho internetový obchod. Jsem si jistá, že za ty roky musel nashromáždit malé bohatství.“

Luke mi věnoval žalostný pohled. „Nevím, jak to říct, mami, ale myslím, že ti táta lhal. Na internetu nic neprodal už léta. Nenechal ti žádné investice ani žádné úspory. Všechno je pryč.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

ČÁST I

KAPITOLA 1 Erin

KAPITOLA 2 Lydia