Lektoroval PhDr Vladimír Jakub Mrvík, PhD

Za vstřícnost a pomoc děkuji akreditovanému průvodci Prahou Miloslavu Čechovi, Mgr. Magdaléně Šustové, vedoucí Oddělení dějin školství Národního pedagogického muzea J. A. Komenského, profesoru MUDr. Zdeňku Broukalovi a pracovnicím Archivu hl. m. Prahy, Archivu Národní knihovny, a Ústavu dějin a Archivu Univerzity Karlovy. Děkuji také pracovnicím Městské knihovny Čelákovice a Městské knihovny Český Brod.

Slavní Češi a jejich blízcí

Stanislava Jarolímková

© PhDr. Stanislava Jarolímková, 2020

© Kresby Jiří Filípek, 2020

ISBN 978-80-242-6571-1

Tuto knihu věnuji s láskou a s díky našim synům.

Úvod

V této knize, navazující na titul Slavné Češky a jejich blízcí, se setkáte se šesti známými muži a s lidmi, kteří jim různými způsoby zasahovali do života.

KAREL HRABĚ CHOTEK se představí především jako šlechtic, který dal mimo jiné vybudovat slavnou pražskou serpentinu, zavedl péefka, založil pro drobné střadatele spořitelnu a podílel se na zřízení Klarova ústavu. Jako starostlivý otec sledoval mj. život syna BOHUSLAVA a uvítal na svět jeho dcerku ŽOFII, která po něm zdědila krásné tmavé oči. Naštěstí se nedožil její tragické předčasné smrti v Sarajevu, která ji zastihla po boku milovaného FRANTIŠKA FERDINANDA D’ESTE, jenž na balkánské tragédii nesl svůj díl viny. O FRANTIŠKU PALACKÉM si připomeneme, že při psaní stěžejního díla „živil se hojně prachem archivův a bibliothek ještě nedotknutých“, že jeho manželka TEREZIE byla nevyléčitelně nemocná a čím do jejich manželství i do výchovy dcery MARIE a syna JANA léta zasahoval despotický tchán JOHANN MIECHURA. Připomeneme také to, že „otec národa“ měl štěstí na zetě F. L. RIEGRA, ale byl bohužel terčem mnoha nepřátelských ataků. ANTONÍN DVOŘÁK neodmyslitelně patří do české a světové hudby, a i když byl okouzlen (jako řada dalších mužů) JOSEFÍNOU ČERMÁKOVOU, prožil šťastný život s její sestrou ANNOU. Díky ní se mohl věnovat své práci, neboť Anna „byla z žen, které jsou pokladem pro tvůrčího pracovníka a nejsou bez zásluhy na zdaru jeho práce“. Měl také štěstí na zetě JOSEFA SUKA, manžela milované dcery OTYLKY. I když se rovněž dožil nenávistných kritik, naštěstí převážily uznání a úcta, které mu projevil mj. císař František Josef I.

První český elektrotechnik FRANTIŠEK KŘIŽÍK byl úspěšný selfmademan, který nedokončil studia záměrně (a nikoliv kvůli školnému či poplatku za maturitu), zbavil naše předky obav z elektřiny – tehdy podezřelé síly, putující „jen tak po drátech“ –, a navíc mimo jiné pomohl elektrifikovat celou zemi. V soukromém životě mu byly oporou dvě ženy: obětavá maminka MARIE, která si na jeho narození musela počkat celé čtvrtstoletí, a manželka PAVLÍNA, kterou poznal v tanečních a s níž prožil láskyplných dvaapadesát let.

Při zmínce o EMILU HOLUBOVI se nám samozřejmě ihned vybaví Afrika, v níž mohl zčásti díky obětavému otci FRANTIŠKOVI navštívit dosud neznámé vnitrozemí včetně území obávaného kmene Mašukulumbů. Kvůli černému kontinentu opustil českou dívku BERTU a oženil se s Vídeňačkou ROSOU, která jako malá lezla po stromech, učila se střílet a zúčastnila se jeho druhé výpravy. I když v Africe Holub pracoval v nepředstavitelně těžkých podmínkách, dočkal se i on v rodných Čechách hlavně nevděku.

Rozesmátá tvář JULIA FUČÍKA provázela příslušníky starších generací málem od narození a jeho manželka GUSTA líčila při besedách v růžových barvách jeho statečný boj proti nacistům i jejich láskyplné soužití. Ve skutečnosti se Fučík stal komunistickou modlou jen proto, že byl pohledný a že „včas“ zemřel. Jeho životem prošla řada žen, z nichž si připomeneme alespoň herečku ELENU HÁLKOVOU a novinářku MILENU JESENSKOU. O té se kvůli Gustě Fučíkové nesmělo málem půlstoletí hovořit jinak než jako o zrádkyni, přestože do svého zatčení v říjnu 1939 obětavě pomáhala pronásledovaným lidem, při výsleších nikdy nikoho neudala a zemřela v koncentračním táboře.

Pohodové počtení přeje

Stanislava Jarolímková

https://stjarolimkova.portnet.cz

https://www.facebook.com/stanislava.jarolimkova

„Nevhodně“ progresivní lidumil KAREL HRABĚ CHOTEK

a syn Bohuslav i vnučka Žofie

(*1783–†1868)

Tento příslušník slavného starého českého rodu byl oddaným a tolerantním poddaným habsburských císařů a snažil se všude, kam byl poslán, prospět jejich říši – což samozřejmě platilo i o jeho sedmnáctiletém působení ve funkci nejvyššího purkrabího Království českého. Přesto si ke svému zklamání vysloužil nucený odchod z aktivní služby a stal se posledním příslušníkem svého rodu pohybujícím se ve vysoké politice.

Jeho syn Bohuslav sice rovněž nastoupil do habsburských služeb, ale pouze v roli řadového diplomata, jehož po celou aktivní část života trápily finanční problémy, neboť práce pro císaře byla považována spíše za čest–, a v jeho případě nestačila uživit velkou rodinu.

Problémy s Habsburky – byť jiného rázu – měla i Žofie, Bohuslavova dcera (a vnučka Karla Chotka), která musela léta trpělivě čekat na to, než se s ní mohl oženit císařův synovec František Ferdinand d’Este, s nímž po čtrnáctiletém manželství zemřela kvůli fatální lehkomyslnosti.

CHTĚL POMÁHAT ŘÍŠI I LIDEM

Hraběcí synek Karel vyrůstal střídavě ve Vídni a v Praze a o jeho vzdělávání pečovali nejprve domácí učitelé; do „obyčejné“ školy vstupoval pouze dvakrát ročně, aby složil povinné pololetní zkoušky. Kromě učební látky získával i dovednosti odpovídající jeho původu, k nimž patřil šerm, jízda na koni, tanec, kreslení, hudba

a cizí jazyky; k němčině, v níž doma vyrůstal, přidával francouzštinu, angličtinu, italštinu, řečtinu a latinu. Nakonec vystudoval pražská a vídeňská práva, dal se na úřednickou dráhu a první zkušenosti sbíral od roku 1802 v Praze jako tajemník českého gubernia, v jehož čele stál jeho otec Jan Rudolf* (*1748–†1824), v letech 1802–1804 nejvyšší purkrabí Českého království.

Karel hrabě Chotek.

*Otec byl pro Karla v mnohém vzorem, neboť akceptoval nové směry v ekonomice, cenil si věd a umění, najal si učitele češtiny, jímž se stal F. Palacký, a staral se o „obyčejné“ obyvatele království. Právě Jan Rudolf totiž mj. v Praze roku 1804 zpřístupnil veřejnosti bývalou Královskou oboru (dnes známý, krásný a rozlehlý park zvaný Stromovka), kterou mívali až dosud v pronájmu soukromníci a kterou dále zveleboval, aby ji mohli Pražané využívat stejně, jako Vídeňáci využívali díky Josefu II. k rekreaci Prátr.

Datace dalších Karlových „umístěnek“ v různých částech habsburské říše se v pramenech liší, ale podstatnější je, že mladý úředník se nikde neuzavíral do své pracovny, nýbrž podnikal inspekční cesty*, při nichž si všímal toho, co sice zaujalo zřejmě jen málo jeho kolegů, ale co podle něj stálo za změnu.

*Například při čtyřletém pobytu v habsburské provincii Terst, kde byl jmenován guvernérem, zakládal školy, dal vztyčit na pobřeží maják, zavedl pěstování brambor a zlepšoval kvalitu cest. V přístavu dal zřídit vodovod a založil ústav pro chudé.

Během služby v Innsbrucku, kde působil v letech 1818–1825 jako prezident zemského gubernia, dal mj. upravit a přestavět ulice, podílel se na založení peněžního ústavu či ústavu pro chudé, a během ročního vídeňského působení ve funkci dvorského kancléře a prezidenta Dvorské studijní komise se snažil alespoň částečně zmírnit cenzuru uvalenou na knihy a učebnice.

Nutno dodat, že tyto „nebezpečné“ novoty se snažil zavádět nikoliv proto, aby si získal pocty a bohatství, nýbrž – jak již bylo řečeno – aby prospěl habsburské říši, neboť vycházel z toho, že nejlepší zárukou silného prosperujícího státu jsou vzdělaní a spokojení lidé. Již ve svých šestadvaceti letech si napsal do deníku dokonce tato „pobuřující“ slova: „Je snad užitečné pro celek, že šlechta žije v přepychu, když přitom tisíce poddaných má nedostatek? Vždyť všeobecný blahobyt povznáší více národní jmění než blahobyt jednotlivce.“

Tímto svým přesvědčením se Karel hrabě Chotek řídil i poté, co ho roku 1826 jmenoval císař na dalších sedmnáct let nejvyšším purkrabím Království českého a prezidentem českého gubernia. Dostal k dispozici purkrabský dům v areálu Pražského hradu (v Jiřské uličce, která vede k východní hradní bráně) a do své pracovny si zavěsil mj. dva obrazy stejně zarámované a namalované stejnou technikou: na jednom byl zachycen on a na druhém jeho otec.

Do Prahy, kam Karel Chotek odjel rád, se s ním stěhovala i manželka Marie Sofie, hraběnka Berchtoldová z Uherčic (*1794 až †1878), pocházející ze starobylého, původem tyrolského rodu. Vzali se 9. června 1817 a měli spolu šest synů, z nichž se dospělosti dožili  ouze tři: Antonín (*1822–†1883), Emanuel (*1823–†1843) a Bohuslav (*1829–†1896). Jak plyne z jeho Memorabilií neboli zápisků týkajících se rodinného života, bylo manželství bezproblémové a zřejmě i láskyplné.

Opatření nového nejvyššího purkrabího byla i v Českém království zaměřena jednak na zvýšení hospodářské úrovně země, jednak na zlepšení života příslušníků nižších vrstev. My si na zredukovaném výčtu jeho aktivit ukážeme, že F. Palacký ho právem označil za šlechtického vlastence, před nímž je nutno smeknout. Začneme několika příklady toho, co udělal pro Prahu, která měla tehdy necelých 100 000 obyvatel.

Šlo například o vybudování strategické novinky jménem serpentina*, která umožnila, aby se do města pohodlně dostávaly především náklady uhlí z Kladenska a dřeva z Křivoklátska, přivážené lánskou koňkou, která měla od roku 1830 konečnou stanici u Písecké brány.

Díky tomu se od roku 1832 tato serpentina „kroutí“ na východním svahu hradčanského návrší, překonává více než dvacetimetrový výškový rozdíl i otočku o 180 stupňů a právem nese od roku 1870 jméno Chotkova silnice (i když podle odborníků nejde o silnici, nýbrž o místní komunikaci).

Tudy vede slavná serpentina zvaná Chotkova silnice.

*Nahradila nesnadno schůdnou stezku zvanou Myší díra, jíž se chodívalo k vltavskému brodu, kterou koncem 16. století rozšířila obec a počátkem 17. století místo ní vylámali ve skále vojáci tehdejšího velitele pražské posádky Albrechta Valdštejna cestu upravenou tak, aby po ní mohly jezdit i těžké nákladní vozy. Když roku 1910 začaly „dručet“ Chotkovou silnicí tramvaje, musely být vybavené kolejnicovou brzdou, a poté, co 24. ledna roku 1923 jedna „vyskočila“ u Jeleního příkopu z kolejí a prorazila zeď, byla 2. března téhož roku zřízena ve směru z kopce před zatáčkou zastávka. Na dodržování tohoto nařízení dohlížel zvlášť ustanovený dozorce, a navíc ministerstvo železnic zde umístilo píchací hodiny, aby každý řidič musel vystoupit a zaznamenat, v kolik hodin tudy projížděl. V letech 1935 byly zastávka i píchací hodiny nahrazeny bezpečnostním zastavovacím místem, jehož nerespektování se mělo trestat okamžitým přeřazením z provozní služby; povinné zastávky zde skončily 1. května roku 1978.

Okolí serpentiny zkrášlil díky Karlu Chotkovi přibližně v téže době veřejnosti přístupný sad zvaný Volksgarten (Lidový sad), což byla jedna z prvních veřejných zelení v Evropě. Stal se jedním z jeho filantropických projektů, protože při jeho úpravě si mohlo přivydělávat mnoho chudých lidí, což prý neopomněl zmínit v jedné ze svých zpráv zasílaných povinně do Vídně.

Zmínku si nesporně zaslouží i Chotkův podíl na záchraně letohrádku královny Anny stojícího na konci hradčanské Královské zahrady. V něm totiž Josef II. (1780–1790) ubytoval dělostřelce, kteří tam vyráběli i střelný prach, a Chotkovi se roku 1836 podařilo přesvědčit císaře Ferdinanda V.* (1835–1848), aby je dal vystěhovat, neboť případným výbuchem by byl vážně ohrožen nedaleko stojící Pražský hrad. (Chotek hodlal letohrádek zpřístupnit veřejnosti jako hvězdárnu, ale tento záměr se mu nepodařilo uskutečnit.)

*Záchrana letohrádku se Karlu Chotkovi podařila zčásti díky tomu, že byl coby nejvyšší purkrabí pověřen organizací korunovace zmíněného císaře Ferdinanda V., jež se měla odehrát 7. září 1836. Chotek se ujal příprav s vervou sobě vlastní, protože to považoval za velkou čest a těšil se, že v korunovačním průvodu ponese z titulu své funkce na podložce svatováclavskou korunu. Koncem srpna přijel do Prahy jeho bratr Ferdinand Maria, olomoucký arcibiskup, aby od nového českého krále přijal symbolicky v léno své arcibiskupské statky, ale cestou se nakazil cholerou, jíž 5. září odpoledne podlehl. Kvůli možnosti šíření nákazy se Karel ani členové jeho rodiny nesměli korunovace osobně zúčastnit, což se oficiálně omluvilo smutkem v rodině za zmíněného zemřelého bratra. Ferdinand V. vynahradil Chotkovi toto zklamání 30. listopadu téhož roku tím, že mu udělil Řád zlatého rouna.

Roku 1841 se Karel hrabě Chotek zapsal do pražské historie i novinkou, o níž uvažoval již jak jeho otec Jan Rudolf, tak Karlův předchůdce ve funkci nejvyššího purkrabího Českého království František Antonín II. hrabě Kolovrat: šlo o postavení druhého mostu* přes Vltavu na území Prahy, jehož se Chotek stal ochotně protektorem. Tento řetězový most byl největší konstrukcí svého druhu ve střední Evropě, nacházel se v místě, kde dnes stojí u Národního divadla most Legií, a spojoval Prahu s předměstím zvaným Smíchov**, rozvíjejícím se za řekou (a připojeným k metropoli roku 1922).

*Od 14. století zajišťoval spojení vltavských břehů na území metropole pouze most postavený za Karla IV., zvaný původně Kamenný či Pražský. „Řetězák“ překlenul Vltavu zhruba o pět set let později.

**Pražanům se nelíbilo, že nový most bude končit právě na zanedbaném a podle nich tudíž nebezpečném smíchovském břehu. Chotek se tím ale nedal odradit, protože správně předpokládal, že tato spojnice pomůže rozvoji Smíchova, kde se mj. usadila slavná firma Ringhofferů, která až dosud vozila například své vagony na dnešní Masarykovo nádraží přes starobylý Karlův most.

Poté co byla 19. dubna 1839 (v den oslav narozenin císaře Ferdinanda V.) stavba mostu zahájena, chodíval „náš“ Chotek se syny na staveniště pozorovat, jak práce pokračují, a když byl „řetězák“ po zatěžkávacích zkouškách* 4. listopadu 1841 zprovozněn, sledoval, jak ho Pražané využívají. Naopak když během první zimy Vltava** zamrzla, posmutněle si zapsal do deníku: „Lidé chodí přes řeku. Dnes jsem viděl na svém mostě jenom čtrnáct Pražanů.“

*První zatěžkávací zkouška se odehrála dopoledne 2. listopadu, kdy bylo přes mostovku přehnáno poklusem 150 kusů skotu, přičemž každý čtvernožec vážil kolem 400 kg. Druhá zkouška následovala o den později ve stejném čase za přítomnosti zvědavců stojících na obou vltavských březích i na Karlově mostě, jenže tehdy šlo v podstatě o „divadlo“ pro přihlížející. Přes most totiž přejelo několik kočárů významných činovníků tažených osmia šestispřeženími, ale ti všichni dokázali zatížit most pouze desetinou váhy na 1 m^2 mostové plochy, jakou k tomuto účelu požadoval zákon. Nic netušící diváci však nadšeně mávali, večer se konal na počest nejvyššího purkrabího pochodňový průvod zakončený – jak se zkomoleně říkalo – štanderlem (z německého slova „das Ständchen“ značícího „zastaveníčko“).

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Úvod

„Nevhodně“ progresivní lidumil KAREL HRABĚ CHOTEK a syn Bohuslav i vnučka Žofie (*1783–†1868)

CHTĚL POMÁHAT ŘÍŠI I LIDEM