Ellery Queen

MĚSTO MALÉRŮ

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © by Little, Brown and Company

Translation © by Lubomír Dorůžka

Cover & layout © 2012 by Jiří Pánek

Czech edition © 2014 by Naše vojsko, s. r. o.

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1419-3

Obsah

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1 PAN QUEEN OBJEVUJE AMERIKU

Kapitola 2 DŮM MALÉRŮ

Kapitola 3 „VE WRIGHTSVILLU SE USADIL PROSLULÝ SPISOVATEL“

Kapitola 4 TŘI SESTRY

Kapitola 5 MILENCŮV NÁVRAT

Kapitola 6 „DNES SVATBA WRIGHTOVÁ-HAIGHT“

Kapitola 7 VEČER PŘED SVÁTKEM VŠECH SVATÝCH: MASKA

Kapitola 8 VEČER PŘED SVÁTKEM VŠECH SVATÝCH: ŠARLATOVÉ DOPISY

ČÁST DRUHÁ

Kapitola 9 SPÁLENÝ NÁVRH

Kapitola 10 JIMŮV ROZMAŘILÝ ŽIVOT

Kapitola 11 DEN DÍKŮVZDÁNÍ: PRVNÍ VAROVÁNÍ

Kapitola 12 VÁNOCE: DRUHÉ VAROVÁNÍ

Kapitola 13 NOVÝ ROK: POSLEDNÍ VEČEŘE

ČÁST TŘETÍ

Kapitola 14 KOCOVINA

Kapitola 15 NORA MLUVÍ

Kapitola 16 ARAMEJEC

Kapitola 17 AMERIKA OBJEVUJE WRIGHTSVILLE

Kapitola 18 ČTRNÁCTÉHO ÚNORA, DEN SVATÉHO VALENTINA: LÁSKA NIC NEZMŮŽE

ČÁST ČTVRTÁ

Kapitola 19 VÁLKA DVOU SVĚTŮ

Kapitola 20 NENÍ ČAS NA PÝCHU

Kapitola 21 VOX POPULI

Kapitola 22 VÁLEČNÁ RADA

ČÁST PÁTÁ

Kapitola 23 LOLA A ŠEK

Kapitola 24 ELLERY SMITH JDE SVĚDČIT

Kapitola 25 PODIVNÁ ŽÁDOST SLEČNY PATRICIE WRIGHTOVÉ

Kapitola 26 POROTCE ČÍSLO SEDM

Kapitola 27 VELIKONOČNÍ NEDĚLE: NOŘIN DAR

ČÁST ŠESTÁ

Kapitola 28 TRAGÉDIE NA DVOJVRŠÍ

Kapitola 29 NÁVRAT ELLERYHO QUEENA

Kapitola 30 DRUHÁ NEDĚLE V KVĚTNU

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

PAN QUEEN OBJEVUJE AMERIKU

Ellery Queen stál po kolena mezi zavazadly na nástupišti wrightsvillského nádraží a říkal si v duchu: Tohleto ze mne udělá admirála. Admirála Kolumba.

Nádraží byla podsaditá budova ze špinavě červených cihel. Ze zrezavělých ručních dvoukoláků pod okapem na něj tupě civěli dva malí chlapci v roztrhaných modrých pracovních kalhotách, klátili špinavýma nohama a unisono žvýkali žvýkačku.

Štěrk kolem stanice byl opepřený koňským trusem. Na jedné straně trati se k sobě tiskly namačkané jednoposchoďové domy s dřevěnými trámovými vazbami a malé přikrčené, pitoreskně vypadající obchůdky – to bylo na té straně směrem k městu, a tak mohl pan Queen za nimi vidět z příkré ulice, dlážděné čtvercovými dlažebními kameny, větší stavby a zadek vyřazeného autobusu.

Na druhé straně nádraží byla jenom garáž, něco, co bývalo povoz a kde bylo napsáno PHIL/S DINER, a kovárna s neónovou firmou. Ostatek byla zeleň a byla to radost pohledět.

Zaplaťpánbůh, vypadá ten kraj dobře, šeptá pan Queen nadšeně. Zelená a žlutá. Barvy slámy. A nebe modré a oblaka bílá modřejší modří a bělejší bělostí, než jaké kdy předtím viděl, pokud si vzpomínal.

Město a venkov; a tady, kde wrightsvillské nádraží vrhá do udivené tváře krajiny dvacáté století, tady je máme pohromadě. Je to ono. Milý hochu, našel jsi to.

Nosič!

Hollisův hotel, Upham House ani Kelton, žádný z nich nemohl tomuto cizinci nabídnout ve svých recepcích ani jediný ubohý pokoj. Zdálo se, že do Wrightsvillu vtrhla o dva skoky před panem Queenem konjunktura. Poslední pokoj u Hollise mu před nosem vyfoukl obtloustlý muž, který měl na celém svém zevnějšku napsáno, že jez „průmyslu obrany“.

Pan Queen neztratil odvahu, uložil svá zavazadla u Hollise, zvolna pojedl přesnídávku a přečetl si výtisk Wrightsvillského zpravodaje – vydavatel a šéfredaktor Frank Lloyd.

Vštípil si do paměti co možno nejvíc jmen, o nichž byla ve Zpravodaji zmínka a která se zdála mít v tomto místě význam, koupil si od Grovera, syna Marka Doodla, který měl v chodbě stánek s cigaretami, dva balíčky pall-mallek a plán wrightsvillských ulic a pak se pustil napříč červeně vydlážděným náměstím, do něhož pražilo slunce.

U podstavce sochy v samém prostředku náměstí se pan Queen zastavil, aby se poobdivoval Wrightu Zakladateli. Zakladatel Wright býval kdysi bronzový, ale teď vypadal mechovitě a na kámen, na němž stál, se zřejmě léta nesáhlo. Na nose yankeeského Zakladatele byl škraloup ptačího trusu. Slova na desce říkala, že Jezreel Wright založil Wrightsville na místě opuštěného indiánského sídliště L. P. 1701, obdělal zemi a založil hospodářství a dařilo se mu. Přes náměstí se na pana Queena usmívaly čisté výkladní skříně Wrighsvillské národní banky, prezident John F. Wright, a pan Queen jim úsměv opětoval. Och, ti pionýři!

Pak to náměstí (které bylo kulaté) obeplul; nakoukl do obchodu s pánským zbožím Sóla Gowdyho, podíval se na obchod s módním zbožím, obchod Dunca MacLeana s jemnými likéry a na pojišťovací podnik Williama Ketchama; prozkoumal tři pozlacené koule nad obchodem J. P. Simpsona, žardiniéry se zelenými a červenými tekutinami ve výkladní skříni Hornoměstské lékárny, maj. Myron Garback, a obrátil se, aby si prohlédl ulice, které se z náměstí paprskovitě rozbíhaly jako loukotě z náboje kola.

Jedna z těch loukotí byla širokou třídou: radnice z červených cihel, Carnegiova knihovna, parčíček, vysoké modlící se stromy a vzadu hrozen bílých nových budov, vypadajících na Správu válečných projektů. Další loukoť byla ulice lemovaná obchody a plná žen v domácích šatech a mužů v pracovních oděvech. Když se pan Queen podíval na svůj plán, zjistil, že tahle obchodní třída je Dolnoměstská hlavní; a tak jí zamířil.

Našel tady vydavatelství Zpravodaje; nakoukl dovnitř a viděl, jak starý Phinny Baker po ranním provozu leští velký tiskařský lis. Pak se loudal nahoru Dolnoměstskou hlavní a strčil nos do přecpaného jednotkového obchodu, prošel kolem nové poštovní budovy, kolem divadla Bijou, minul realitní kancelář J. C. Pettigrewa a nakonec zašel do zmrzlinářského salónu AI Browna a dal si „newyorskou studentskou“ zmrzlinu a naslouchal žvatlání osmahlých hochů a červenolících dívek ve středoškolském věku. Vyslechl, jak se vpravo i vlevo ujednávají na sobotu večer dostaveníčka – do tančírny v Háječku, což bylo, jak usoudil, na wrightsvillské Křižovatce tři míle níž, vstupné dolar za osobu, a „Marge, neber proboha matku na parkoviště, ano? Nechci, aby mě natrapirovala jako před čtrnácti dny a ty jsi začala brečet“.

Pan Queen si vykračoval městem a pochvaloval si to a hluboce vdechoval vůni mokrého listí a zimolezu. Líbil se mu vycpaný orel ve vestibulu Carnegiovy knihovny; líbila se mu dokonce i slečna Aikinová, postarší vedoucí knihovny, i když se na něj podívala velmi ostře, jako by říkala: „Nepokoušejte se odtud štípnout nějakou knihu!“ Líbily se mu kroutící se úzké ulice Doleního Města a zašel k Sidneymu Gotchovi do jeho obchodu se smíšeným zbožím a koupil si balíček „Starého námořnického žvýkacího tabáku“, jen aby měl záminku vdechnout vůni kávy a gumových holínek a octa, sýrů a parafínu.

Líbila se mu wrightsvillská Strojírenská dílna, která právě znovu zahájila provoz, i stará továrna na bavlněné látky, která byla šikmo naproti dolnoměstskému památníku padlým ze světové války. Sidney Gotch mu o továrně na bavlněné látky řekl, že to byla napřed faktorie na bavlnu, pak prázdná budova, potom obchod s obuví, pak zase prázdná budova; a pan Queen sám viděl vytřískané díry v oknech, do nichž wrightsvillští kluci házeli v létě kameny a v zimě sněhové koule, jak chodili nahoru na konec Větrné ulice k té révou porostlé budově, což byla farní škola svatého Jana. Ale teď se kolem továrny plížili členové „zvláštní stráže“. Měli na řemeni u stehen dlouhá tlustá pouzdra s pistolemi a v jejich očích nebylo nic příjemného. Jak mu řekl Sidney Gotch, kluci jen zařvali „ó jé“ a pustili se do Muellerova skladiště potravin tři domy výš v tom bloku, poblíž nároží Topolové aleje.

A továrna na zpracovávání vlny převzala zvláštní zakázky vojenských dodavatelů.

„Konjunktura, příteli! Není divu, že jste nemohl dostat pokoj. Přijel za mnou zrovna strýc ze St. Paulu a bratranec z Pittsburghu a spí se mnou a s Betsy!“

Pan Queen měl vlastně rád všecko.

Mrkl na velké hodiny na radniční věži. Půl třetí. A pokoj žádný?

Vydal se rychlou chůzí cestou, kudy už šel, zpátky na Dolnoměstskou hlavní a nezastavil se, ani nikam nestrkal nos, dokud nedošel ke krámu, na kterém bylo napsáno J. C. PETTIGREW, REALITNÍ KANCELÁŘ.

Kapitola 2

DŮM MALÉRŮ

Když tam pan Queen vstoupil, měl J. C. svoje čtyřiačtyřicítky na psacím stole a dával si šlofíčka, protože zrovna přišel z týdenního obědu obchodní komory v Uphamově restauraci a byl nacpaný smaženým kuřetem matky Uphamové.

Pan Queen ho probudil. „Jmenuji se Smith,“ řekl pan Queen. „Přibyl j sem právě do Wrightsvillu a hledám malý zařízený dům, který bych si najímal vždycky na měsíc.“

„Těší mě, že vás poznávám, pane Smith,“ odvětil J. C. zatímco se snažil obléci si svůj gabardénový „úřední“ kabát.

„Bože, to je vedro! Zařízený dům, říkáte? Je vidět, že nejste odtud. Ve Wrightsvillu žádné zařízené domy nejsou, pane Smith.“

„Tak třeba zařízený byt…“

„S tím je to zrovna tak.“ J. C. zívl. „Promiňte. A je to jistě presantní, co?“

„Zajisté,“ pan Ellery na to.

Pan Pettigrew se zvrátil na opěradlo svého otáčecího křesla, vyndal si slonovinovým párátkem ze zubů vlákno kuřecího masa a se soustředěností je pak prozkoumal. „Bydlení je problém. Jo, pane. Lidi se hrnou do města jako zrní z násypky. Za prací do strojírny. Počkejte minutku!“

Pan Queen čekal.

„Samozřejmě!“ J. C. smetl jemně ze svého párátka kousek kuřete. „Jste pověrčivý, pane Smith?“

Pan Queen měl najednou znepokojený výraz. „Nemohu tvrdit, že bych byl.“

„V tom případě,“ řekl J. C. a jeho tvář se rozjasnila; ale pak se zarazil: „V čem děláte? Ne že by to bylo nějak důležité, ale …“

Ellery zaváhal. „Jsem spisovatel.“

Muž z realitní kanceláře zůstal s otevřenou pusou. „Vy píšete povídky?“

„Tak jest, pane Pettigrew. Knížky a podobně.“

„No jo, no jo,“ zubil se J. C. „Opravdu je to pro mne pocta, že se s vámi setkávám, pane Smith. Smith … Ale je to divné,“ povídá J. C, „jsem člověk, který čte, a zrovna se mi zdá, že si na žádného autora jménem … jaké jste říkal, že je vaše křestní jméno, pane Smith?“ „Neříkal jsem žádné, aleje Ellery. Ellery Smith.“ „Ellery Smith,“ opakoval J. C. a usilovně vzpomínal. Pan Queen se usmál. „Píšu pod pseudonymem.“ „Ach, pseudo … ?“ Ale když pan Pettigrew viděl, že se pan „Smith“ jednoduše směje dál, poškrábal se na tváři a řekl: „Samozřejmě byste mi dal nějaké reference.“

„Stačilo by pro mou dobrou reputaci ve Wrightsvillu, kdybych vám zaplatil nájemné na tři měsíce napřed, pane Pettigrew?“

„Vy byste mě rozesmál!“ zazubil se J. C. „Pojďte se mnou, pane Smith. Mám přesně takový dům, jaký hledáte.“

„Co jste měl na mysli, když j ste se ptal, j estli j sem pověrčivý?“ zeptal se Ellery J. C. když vsedli do jeho hráškově zeleného dvousedadlového auta a vyjeli. „Straší v tom domě?“

„Och… to ne,“ odvětil J. C. „Ale vykládají se o něm všelijaké podivné historky … mohlo by vám to dát námět k nějaké vaší, no, knize, ne?“ Pan „Smith“ souhlasil; to by mohlo. „Ten dům sousedí s domem, který patří Johnu F. na Výšince, to je Johnu F. Wrightovi. Je to prezident Wrightsvillské národní banky. Nejstarší rodina v městě.

Před třemi lety se totiž jedna ze tří dcer Johna F. – prostřední, Nora – zasnoubila s tím Jimem Haightem. Jim byl v bance Johna F. hlavním pokladníkem. Nebyl to hoch zdejší, přišel do Wrightsvillu pár let předtím s výbornými doporučeními z New Yorku. Začal jako pomocný úředník u výplat a osvědčil se. Byl to solidní hoch, ten Jim; držel se stranou špatných živlů, chodil hodně do knihovny, žádné velké zábavy, myslím… bio v Bijou Louise Cahana nebo postávání s ostatními hochy na večerních koncertech kapely, kde koukali po děvčatech, jak chodí sem tam, chroupali praženou kukuřici a žertovali s nimi. Tvrdě pracoval – Jim měl všechny předpoklady, aby byl úspěšný a nezávislý. Říkám vám, že jsem nikdy neviděl žádného mladíka, aby byl tak pevný v kramflecích jako Jim. Všichni jsme ho měli ohromně rádi.“

Pan Pettigrew vzdychl a Ellery se podivil, jak ho může taková skvělá osoba skličovat.

„Slečna Nora Wrightová ho asi milovala víc než jiná,“ řekl Ellery, aby kolečka toho vypravování přimázl.

„To je pravda,“ zašeptal J. C. „Byla do toho hocha celá divá. Než Nora začala chodit s Jimem, bývala zakřiknutá, musela nosit brýle a hádám, že si kvůli tomu myslela, že se chlapcům nelíbí, protože obyčejně seděla doma a četla nebo šila anebo pomáhala matce v organizační práci, zatímco Lola a Patty chodily se svými kamarády do společnosti.

Ale Jim, pane, všecko tohle změnil. Jim nebyl z těch, koho by nějaké brýle mohly zarazit. Nora je hezká dívka, Jim za ní začal běhat… a ona se změnila … na mou věru, ta se změnila!“

J. C. se zamračil. „Myslím, že moc žvaním. Ale aspoň se o tom něco dozvíte. Když se Jim a Nora zasnoubili, říkalo celé město, že to je pěkná partie, zvlášť po tom, co se přihodilo Johnově nejstarší dceři Lole.“

Ellery si pospíšil s otázkou: „A co to bylo, pane Pettigrew?“

J. C. zahnul se svým dvousedadlovým vozem na širokou venkovskou cestu. Byli teď hodný kus od města a Ellery se pásl očima na šťavnatých zeleních venkova.

„Řekl jsem něco o Lole?“ zeptal se mdle majitel realitní kanceláře. „Totiž … Lola utekla z domu. Upláchla s hercem ze zájezdního divadla, které sem zavítalo. Po nějakém čase se domů do Wrightsvillu vrátila. Rozvedená.“ Rty J. C. se zatvrzele sevřely a pan Queen pochopil, že už se toho o slečně Lole Wrightové víc nedozví.

„Nakonec se John a Hermione Wrightovi rozhodli,“ pokračoval J. C, „že dají Jimovi a Noře jako svatební dar zařízený dům. John oddělil část svého pozemku vedle svého vlastního domu a stavěl. Hned vedle, protože Hermy chtěla mít Noru tak blízko, jak jen to bylo možné … když už jedno ze svých děvčat ztratila.“

„Lolu,“ řekl pan Queen s pokývnutím hlavy. „Řekl jste, že se rozvedla? A potom přišla zpátky. Pak už Lola Wrightová se svým otcem a matkou nežila?“

„Ne,“ odvětil J. C. krátce. „No a tak John postavil vedle svého domu Jimovi a Noře roztomilou šestipokojovou vilu. Hermione tam zrovna dávala koberce a nábytek a závěsy a prádlo a stříbro … umělecká práce … když se to najednou stalo.“

„Co se stalo?“ zeptal se pan Queen.

„Abych vám pravdu řekl, pane Smith, nikdo neví,“ odpověděl majitel realitní kanceláře rozpačitě. „Nikdo kromě Nory Wrightové a Jima Haighta. Bylo to den před svatbou a všecko vypadalo nádherně jako třapec vousů na kukuřičném klasu a Jim Haight se najednou sebere a odjede z města pryč! Opravdu. Utekl. Stalo se to před třemi roky a od té doby se nevrátil.“

Byli na točící se a vzhůru stoupající silnici. Ellery spatřil rozlehlé staré domy na rozkošných trávnících, jilmy a javory a cypřiše a smuteční vrby vyšší než domy.

Když se octli na silnici na Výšince, pan Pettigrew se zachmuřil. „Příští ráno našel John F. na svém psacím stole v bance sdělení o tom, že se Jim vzdává svého místa, ale vůbec nic o tom, proč z města upláchl. A Nora nechtěla říci ani zatracené slovo. Jen se zavřela ve své ložnici a nechtěla jít ani za svým otcem nebo matkou nebo sestrou Patricií a dokonce ani ne za starou Ludií, služkou, která vlastně ty tři Wrightových dívky vychovala. Jen tam ve svém pokoji řvala. Moje dcera Carmel a Patty Wrightová jsou spolu jedna ruka a Pat všecko Carmel řekla. I sama Pat se ten den pořádně narvala. Hádám, že všichni.“

„A dům?“ pronesl tiše pan Queen.

J. C. stočil vůz ke kraji silnice a vypnul motor. „Svatba se odřekla. Všichni jsme si mysleli, že se Jim z ničeho nic objeví, měli jsme za to, že to bylo jen takové milenecké pohašteření. Ale on se neobjevil. Ať už to bylo cokoliv, proč se ti dva rozešli, muselo to být náramně důležité!“ Majitel realitní kanceláře pokýval hlavou. „No, byl tu nový dům, všecko bylo přichystané, aby se v něm žilo, a nebyl tu nikdo, kdo by v něm žil. Pro Hermionu to byla strašná rána. Hermy roztrušovala, že Nora dala Jimovi kvinde. Ale lidi začali dělat řeči a za nějaký čas …“ Pan Pettigraw se odmlčel.

„No?“ pobídl ho Ellery.

„Za nějaký čas lidi začali říkat, že se Nora … zbláznila a že je ta šestipokojová vila začarovaná.“

„Začarovaná?“

J. C. se mdle pousmál. „Lidi jsou někdy divní, ne? Myslí si, že má ten dům s rozchodem Jima a Nory něco společného! A samozřejmě je s Norou všecko v pořádku. Chci jako říct, že není blázen. Blázen!“

J. C. zafrkal. „Ale to nebylo všecko. Když to vypadalo, že se Jim nevrátí, rozhodl se John F. ten dům, co postavil pro svou dceru, prodat. Kupec se objevil tuze brzy – příbuzný ženy soudce Martina, Clarisy. Jmenoval se Hunter a byl z bostonské větve té rodiny. Já jsem to zařizoval.“

J. C. ztišil hlas. „Pane Smith, dávám vám čestné slovo, že jsem chtěl toho pana Huntera provést domem, aby ho naposled prohlídl, než se papíry podepíší, a rozhlížím se zrovna po obývacím pokoji a pan Hunter povídá: ,Tahle pohovka se mi tadyhle zrovna nelíbí,' a najednou z ničeho nic vypadá vyděšený, sáhne si na srdce a padne rovnou přede mnou. Na místě mrtvý! Týden jsem nespal.“

Otřel si čelo.

„Doktor Willoughby řekl, že to bylo selhání srdce. Ale ve městě se říká něco jiného. Ve městě se říká, že to byl ten dům. Napřed utekl Jim a pak se kupec skácel mrtvý. A aby se to dovršilo, nějaký chytrák začínající reportér ze Zpravodaje Franka Lloyda napsal o Hunterově smrti do novin a nazval ten dům ve svém povídání ,Dům malérů'. Frank ho vyrazil. Je s Wrightovými v přátelských vztazích.“

„Úplný nesmysl!“ pousmál se pan Queen.

„Jenomže to už nikdo nechtěl koupit,“ pošeptal mu J. C. „John to nabízel k najmutí. Nikdo to nechtěl najmout. Je to příliš nešťastné, říkali lidi. Ještě pořád si to chcete najmout, pane Smith?“

„Ano, samozřejmě,“ řekl pan Queen vesele.

A tak J. C. svůj vůz znovu nastartoval.

„Zdá se, že má ta rodina smůlu,“ poznamenal Ellery. „Jedna dcera uteče z domu a život druhé je zničený milostnou aférou. Ta nejmladší dcera je normální?“

„Patricia?“ zeptal se J. C. s údivem. „Nejhezčí a nejduchaplnější veselé děvče ve městě hned po mé Carmele! Chodí vytrvale s Carterem Bradfordem. Cart je náš nový okresní státní návladní… Tak jsme tady!“

Majitel realitní kanceláře zahnul se svým vozem na cestu vedoucí k domu v koloniálním slohu, posazenému na úbočí daleko od silnice. Byl to nejrozlehlejší dům a stromy na jeho trávnících byly nejvyšší, jaké Ellery na Výšince viděl. Hned vedle velkého domu byl malý bílý dům s dřevěnými trámovými vazbami. Okenice na jeho oknech byly zavřené.

Pan Queen se díval na ten osleply a prázdný malý dům, který si chtěl najmout, a nespustil z něho oči po celou cestu až k široké Wrightovic verandě.

Potom J. C. zazvonil a stará Ludie v jedné ze svých proslulých naškrobených zástěr otevřela hlavní dveře a zeptala se, co se u všech všudy děje.

Kapitola 3

„VE WRIGHTSVILLU SE USADIL PROSLULÝ SPISOVATEL“

„Řeknu panu Johnovi, že jste ho přišel navštívit,“ pronesla nosem Ludie a odešla prkenně dlouhými kroky. Zástěra jí při tom po stranách odstávala jako holandský čepec.

„Hádám, že Ludie ví, že jsme tu kvůli nájmu Domu malérů,“ ušklíbl se pan Pettigrew.

„Proč by se kvůli tomu měla na mne dívat, jako kdybych byl nacistický gauleiter?“ zeptal se pan Queen.

„Já bych řekl, že si myslí, že se to pro lidi, jako je John F. Wright, nehodí, aby pronajímali domy. Někdy ani nevím, kdo je na to rodinné jméno pyšnější, jestli Ludie nebo Hermy!“

Pan Queen se rozhlížel. Vešel dovnitř. Bylo tam několik starých mahagonových kusů nábytku a krásný krb z italského mramoru. A přinejmenším dva z olejů byly vynikající.

J. C. si všiml jeho zájmu. „Hermione vybrala všechny obrazy sama. Ví toho o umění spoustu, a tak … Tady je. I John.“

Ellery vstal. Cekal, že se setká se ženou statnou a přísné tváře; místo toho spatřil Hermy. Hermy cizí lidi vždycky takhle oklamala; vypadá tak drobounká a mateřská a roztomilá.

John Fowler Wright byl jemný malý muž s osmahlou tváří pána, který je členem společenského klubu. Ellerýmu se zalíbil, hned jak se na něj podíval. Nesl se zkušenou obezřetností album poštovních známek.

„Johne, tohle je pan Ellery Smith. Hledá nájem zařízeného domu,“ řekl J. C. neklidně. „Pan Wright, paní Wrightová, pan Smith. Hm …“

John F. řekl svým pisklavým hlasem, že je náramně pyšný, že se s panem Smithem setkává, a Hermy vztáhla svou ruku na celou délku paže se sladkým „Těší mě, pane Smith,“ ale pan „Smith“ postřehl v Herminých pěkných modrých očích záblesk ledu a usoudil, že i v této chvíli je žena vražednější než muž. A tak k ní byl co nejgalantnější. Hermy se tím trošičku uvolnila a prohrábla si štíhlými prsty upravené šedé vlasy, což dělala vždycky, když byla něčím potěšená nebo rozčilená anebo obojí.

„Samozřejmě že mě rovnou napadla ta překrásná šestipokojová vilka, co jste si postavil vedle, Johne,“ řekl uctivě J. C.

„Mně se ta myšlenka na pronájem vůbec nelíbí, Johne,“ řekla svým nejchladnějším hlasem Hermione. „Nedovedu si představit, pane Pettigrew…“

„Možná že kdybyste věděla, kdo pan Smith je,“ řekl J. C. rychle.

Hermy vypadala poplašeně. John F. se ve svém ušáku přisunul blíž ke krbu.

„A kdo to tedy je?“ zeptala se Hermy.

„Pan Smith,“ utrousil J. C. „je Ellery Smith, slavný spisovatel.“

„Slavný spisovatel!“ vydechla Hermy. „Ale to mi úplně vzalo dech! Sem na kávový stolek, Ludie!“ Ludie zařinčela podnosem, na kterém nesla libě znějící džbán s ledem a punčem z grapefruitové šťávy a limonádu a čtyři pěkné křišťálové pohárky. „Jsem si jista, že se vám bude náš dům líbit, pane Smith,“ pokračovala Hermy rychle. „Je to tak trochu dům z pohádky. Vlastnoručně jsem ho vyzdobila. Přednášíte někdy? Náš ženský klub …“

„Je tady taky dobrá možnost hrát golf,“ řekl John F. „Na jak dlouho byste si dům chtěl najmout, pane Smith?“

„Jsem si jista, že si pan Smith Wrightsville tak zamiluje, že tu bude bydlet pořád dál,“ přerušila ho Hermy. „Poslužte si trochou Ludiina punče, pane Smith …“

„Je tu ovšem ta věc,“ řekl John F. a zamračil se, „že při tom, jak Wrightsville rychle roste, budu to možná moci velmi brzy prodat…“

„To není žádná potíž, Johne,“ řekl J. C. „Můžeme v nájemní smlouvě napsat, že když se naskytne kupec, pan Smith dům během rozumné výpovědní lhůty uprázdní …“

„To je pořád jen samý obchod,“ řekla Hermy vesele. „Ale pan Smith si přeje dům vidět. Pane Pettigrew, počkejte tady a dělejte Johnovi a jeho starým známečkám společnost. Půjdeme, pane Smith?“

Hermy se celou cestu od velkého domu k malému držela Elleryho rámě, jako by se bála, že by ulítl, kdyby ho pustila.

„Nábytek je teď samozřejmě chráněný před prachem potahy, ale je opravdu rozkošný. Pravý americký bledě žlutý javor, zbrusu nový. Jen se podívejte, pane Smith. Není to kouzelné?“

Hermy vláčela Elleryho nahoru a dolů, od sklepa až nahoru k podkroví, ukazovala hlavní ložnici, čalouněnou pestrými bavlněnými potahy, chválila krásný obývací pokoj s jeho nábytkem z javorového dřeva a s výklenky vyplněnými uměleckými předměty a pověšený koberec a poloprázdné přihrádky na knihy …

„Ano, ano,“ říkal Ellery slabě. „Velice hezké, paní Wrightová.“

„Samozřejmě se postarám, abyste měl hospodyni,“ ujišťovala ho Hermy šťastně. „Ach, kde budete pracovat, drahý pane? Mohli bychom přeměnit druhou ložnici nahoře na pracovnu. Musíte mít ke své práci pracovnu, pane Smith.“

Pan „Smith“ řekl, že je jist, že to dokáže udělat hezky.

„Tak tedy se vám náš malý dům líbí? Jsem tak šťastná!“ A pak řekla tišším hlasem: „Jste ovšem ve Wrightsvillu inkognito, že?“

„Takové silné slovo, paní Wrightová …“

„V tom případě vás ujišťuji, že kromě několika málo našich nejbližších přátel nikdo nebude vědět, kdo jste,“ zářila Hermy. „Jaký druh díla máte na mysli, pane Smith?“

„Román,“ řekl Ellery plaše. „Román zvláštního druhu, odehrávající se v typickém malém městě, paní Wrightová.“

„Tak jste tady proto, abyste tomu dal couleur locale. To je důmyslné! A vybral jste si náš drahý Wrightsville! Musíte se hned setkat s mou dcerou Patricií, pane Smith. Je to dítě ze všech nejchytřejší. Jsem jista, že vám bude Pat v poznávání Wrightsvillu velkou pomocí…“

O dvě hodiny později pan Ellery Queen podepsal jako Ellery Smith nájemní smlouvu, v níž se dohodl, že za sedmdesát pět dolarů měsíčně najímá zařízený dům č. 460 Na Výšince na dobu šesti měsíců, počínajíc šestým srpnem 1940, a zaplatí tříměsíční nájemné napřed; v případě prodej e j e maj itel povinen poskytnout náj emci jednoměsíční lhůtu na uvolnění.

„Abych vám pravdu řekl, pane Smith,“ svěřil se mu J. C. když opouštěli Wrightův dům, „jednu chvíli se mi tajil dech.“

„Kdy to bylo?“

„Když jste vzal do ruky pero Johna F. a podpisoval ten nájem.“

„Vám se tajil dech?“ Ellery se zamračil. „Proč?“

J. C. se hlučně zasmál. „Vzpomněl jsem si na ten případ ubohého starého Huntera, a jak tu právě v tomhle domě padl mrtvý. Dům malérů! To není jen tak. A vy jste tady pořád ještě zdravý jako ryba!“

A usedl do svého vozu, pořád ještě celý rozveselený, aby zajel do města a vyzvedl v Hollisově hotelu Elleryho zavazadlo … a zanechal Elleryho na cestě před Wrightovým domem podrážděného.

Když se Ellery vrátil do svého nového sídla, pociťoval v sobě jakýsi osten, který ho pálil.

Cítil, když teď už nebyl ve spárech paní Wrightové, že s tím domem opravdu něco je, něco … no, něco neurčitého, neukončeného jako mimozemský prostor. Ellery už skoro vyslovil sám pro sebe slovo „nelidského“, ale když už je měl na jazyku, ukázněně se ovládl. Dům malérů! To je stejně rozumné, jako by bylo nazvat Wrightsville Městem malérů! Odložil kabát, vyhrnul si rukávy a pustil se do práce.

„Co to děláte, pane Smith?“ ozval se zděšený hlas.

Ellery provinile spustil zaprášené víko a dovnitř se přihrnula Hermione Wrightová. Tváře měla uzardělé a její šedivé vlasy už nebyly uhlazené. „Neopovažujte se ničeho ani dotknout! Alberto, pojďte sem. Pan Smith vás nekousne.“ Dovnitř se přišourala ostýchavá amazonka. „Tohle je, pane Smith, Alberta Manaskasová. Jsem jista, že s ní budete naprosto spokojen. Alberto, nestůjte tam. Začněte nahoře!“ Alberta zmizela.

Ellery zamumlal, že děkuje, a ponořil se do kašmírem přikrytého křesla a paní Wrightová se pustila s úděsnou energií do pokoje kolem něho.

„Hned to budeme mít v naprostém pořádku. Mimochodem, doufám, že vám to nevadí. Když jsem jela do města pro Albertu, zapadla jsem náhodou do redakce Zpravodaje … hu, to je prachu … a promluvila jsem důvěrně s Frankem Lloydem. To je šéfredaktor a vydavatel, víte?“

Koniec ukážky