Přeložila Lenka Uhlířová

Všechny postavy a události v této knize s výjimkou těch dobře známých z veřejné sféry jsou fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, je čistě náhodná.

THE NATURE OF THE BEAST

Copyright © 2015 by Three Pines Creations, Inc.

All rights reserved.

Excerpts from ʻA Sad Childʼ and ʻWaiting Roomʼ from Morning in the Burned House: New Poems by Margaret Atwood. Copyright © 1995. Published by McClelland & Stewart in Canada, and Houghton Mifflin Harcourt Publishing Company in the United States. Used with permission of the author and her publishers (in their respective territories) and the authorʼs agent, Curtis Brown Group Ltd., London, acting on behalf of Margaret Atwood. All rights reserved.

Translation © Lenka Uhlířová, 2020

ISBN 978-80-242-6566-7

Našim přátelům a sousedům –

rodině našeho srdce.

JEDNA

Běžel, prchal. Klopýtl. Běžel dál.

Nepoddajné větve ho šlehaly do obličeje, i když si ho chránil zdviženou paží. Nevšiml si kořene. Upadl, ruce se mu rozlétly a zabořily se do mechu a bláta. Útočná puška mu z nich vyletěla, dopadla na zem a odskočila stranou. Horečnýma, vytřeštěnýma očima prohledával Laurent Lepage podrost a rukama tápal v opadaném tlejícím listí.

Za sebou slyšel kroky. Vysoké boty dusající po lesní půdě. Skoro cítil, jak se otřásá země, když k němu přicházely blíž a blíž, zatímco on na všech čtyřech odhrnoval listí.

„No tak, no tak,“ žadonil.

A pak jeho špinavé zakrvácené dlaně sevřely hlaveň pušky. V tu chvíli byl na nohou a běžel dál. Zlomil se v pase. Lapal po dechu.

Připadalo mu, že utíká už týdny, měsíce. Celý život. A přestože zatím pádil lesem a vyhýbal se kmenům, začínalo mu docházet, že jeho běh brzy skončí.

Zatím ale běžel, tak velkou měl vůli přežít. Tak velkou měl potřebu schovat, co našel. I kdyby se nezvládl dostat do bezpečí, aspoň snad dokáže zařídit, aby to jeho pronásledovatelé nenašli.

Může to schovat. Tady, v lese.

Prásk. Práskpráskprásk. Stromy kolem něj vybuchoval, kulky je rvaly na kusy.

Vrhl se na zem, odkulil se a schoval se za pařez, ramenem opřený o tlející dřevo. Neposkytoval mu žádnou ochranu.

Jeho myšlenky v té poslední chvilce neputovaly k rodičům doma v malé quebecké vesničce, ani k jeho štěněti, které už nebylo žádné štěně, ale pořádný pes. Nemyslel na kamarády, na společné hry v létě na návsi nebo na závratné zimní jízdy z kopce na sáňkách, zatímco na ně bláznivá stará básnířka hrozila pěstí. Nemyslel na podvečerní horkou čokoládu u ohně v bistru.

Myslel jen na to, jak zabít ty, co má na mušce, a jak získat čas. Aby mohl, snad, schovat tu kazetu.

A pak možná, jen možná lidi ve vesnici budou v bezpečí. I ti v ostatních vesnicích. Ve vědomí, že to bude mít smysl, nacházel jistou útěchu. Obětuje se pro vyšší dobro i pro lidi a místo, které má rád.

Zvedl zbraň, zamířil a stiskl spoušť.

„Prásk,“ řekl a ucítil, jak ho pažba pušky kopla do ramene.

„Práskpráskprásk.“

Přední řada jeho pronásledovatelů padla.

Skočil a schoval se za mohutný strom, přitiskl se k němu tak silně, že se mu kůra bolestivě zaryla do zad a napadlo ho, jestli ten strom nemůže vyvrátit. Přitáhl si pušku k hrudi. Krev mu divoce tepala. V uších cítil tlukot vlastního srdce. Hrozilo, že přehluší všechny ostatní zvuky.

Jako rychle se blížící kroky.

Laurent se snažil uklidnit. Svůj dech. Roztřesené tělo. Tohle už zažil, připomínal si. A vždycky utekl. Vždycky.

Dneska taky unikne. Vrátí se domů. A tam si dá něco teplého k pití. Zákusek. A koupel.

V ní odplaví všechny ty hrozné věci, které udělal a které se chystá udělat.

Ruka mu klesla ke kapse otrhané, zablácené bundy. Prsty se zakrvácenými klouby odřenými až na kost zajely dovnitř. Byla tam. Ta kazeta. V bezpečí.

Nebo aspoň ve stejném bezpečí, v jakém byl on.

Jeho napjaté, zbystřené smysly instinktivně zachytily pižmovou vůni lesní půdy a sloupce slunečního svitu. Ve větvích nad sebou uslyšel zběsilé škrabání čipmanků.

Kroky už neslyšel.

Že by je zabil nebo postřelil všechny? Dostane se nakonec domů?

Jenže pak to uslyšel. Výmluvné zapraskání větvičky. Blízko. Už neběželi, teď se k jeho pozici plížili. Obkličovali ho.

Laurent se snažil spočítat nohy, snažil se podle hluku odhadnout jejich počet. Jenže nemohl. A věděl, že už na tom nesejde. Tentokrát neunikne.

Najednou ucítil něco neznámého. Něco kyselého. Ochutnával hrůzu.

Zhluboka se nadechl. V posledních okamžicích, které mu ještě zbývaly, se Laurent Lepage podíval na své špinavé prsty svírající pušku. A úplně zřetelně je uviděl, jak drží burger a poutine a kukuřičný klas a pets de soeurs, sladké skořicové šneky na výročním jarmarku.

Jak drží štěně jménem Harvest, pojmenované podle otcovy oblíbené desky.

A teď, na konci, zatímco k sobě tiskl pušku, si Laurent začal broukat. Písničku, kterou mu táta zpíval každý večer před spaním.

„Koukej, tohle jsem já,“ zazpíval polohlasně. „Dvacet pět, před sebou mraky let.“

Upustil pušku a vytáhl kazetu. Docházel mu čas. Selhal. A teď musí tu kazetu někam schovat. Padl na kolena a našel hustou změť starých, dřevnatých šlahounů nějaké popínavé rostliny. Už se nestaral o blížící se hluk a začal propletené stonky rozhrnovat. Byly hustší a těžší, než čekal. Ucítil bodnutí paniky.

Zbavuje se jí moc pozdě?

Škubal a cloumal zdřevnatělými šlahouny, dokud se neobjevila mezera. Strčil do ní ruku a upustil kazetu.

Lidi, kteří ji potřebují, ji tam možná nikdy nenajdou, ale věděl, že ji neobjeví ani ti, co se kvůli ní právě chystají zabíjet.

„Ale nakonec se sám,“ zašeptal, „k tobě navracím.“

Pak si ve změti stonků všiml nějakého záblesku.

Něco tam bylo. Věc, která sama nevyrostla, ale někdo ji tam dal. Na tomhle místě před ním byly i jiné ruce.

Laurent Lepage zapomněl na své pronásledovatele, přiklekl blíž, sevřel šlahouny oběma rukama a trhnutím je roztáhl. Držely u sebe, propletené roky, desítkami let, celými věky růstu. A ukrývání.

Laurent škubal a rval, dokud houštinou nepronikl paprsek světla a on neuviděl, co je uvnitř. Co se tam skrývalo déle, než byl Laurent na světě.

Vyvalil oči.

„Páni.“

DVĚ

„Takže?“

Isabelle Lacosteová postavila sklenici cideru na ošoupaný dřevěný stůl a zahleděla se na muže před sebou.

„Víte, že na to neodpovím,“ opáčil Armand Gamache, zvedl své pivo a usmál se na ni.

„No, jelikož už nejste můj šéf, můžu říct, co si doopravdy myslím.“

Gamache se zasmál. Jeho žena Reine-Marie se naklonila k Lacosteové a pošeptala jí: „Co si doopravdy myslíte, Isabelle?“

„Myslím, že z vašeho manžela by byl skvělý vrchní komisař Sûreté, madame Gamachová.“

Reine-Marie se v křesle zas opřela. Tabulkovými okny bistra viděla nesourodou směsici dětí a dospělých včetně své dcery Annie a jejího manžela Jeana Guye, jak hrají na návsi fotbal. Byla polovina září a léto skončilo. Na dveře klepal podzim. Listy se právě začínaly barvit, některé už dokonce ležely na trávě a zahrady i les teď byly plné jasně červených, žlutých a oranžových javorů. Šlo o dokonalou část roku, kdy ještě kvetou pozdně letní květiny a tráva je stále zelená, ale listy už žloutnou a noci jsou chladné. Doba, kdy už všichni vytáhli svetry a začínají zatápět v krbech, takže oheň v noci připomíná les ve dne, zářivý a radostný.

Víkend skončil, všichni brzy zamíří zpátky do města, ale ona a Armand se vracet nemusejí. Oni už doma jsou.

Reine-Marie kývla na hokynáře Béliveaua, který se právě posadil k vedlejšímu stolu, a znovu obrátila pozornost ke své víkendové návštěvě, Isabelle Lacosteové. Vrchní inspektorka Lacosteová, dočasná velitelka oddělení vražd Sûreté du Québec, zastávala pozici, na níž Reine-Mariin manžel pracoval víc než dvacet let.

Reine-Marie o ní vždycky uvažovala jako o „mladé Isabelle“. Doufala, že za tím není žádná blahosklonnost, ale jen fakt, že když Armand Isabelle objevil, vzal ji na palubu a začal zaškolovat, byla opravdu velice mladá.

Jenže teď měla Isabelle ve tváři vrásky a vlasy jí začínaly prokvétat stříbrem. Reine-Marie připadalo, jako by se to stalo přes noc. Seznámili se s jejím snoubencem, pak byli na její svatbě i na křtu obou jejích dětí. Tak dlouho zůstávala mladou agentkou Lacosteovou, a teď, jakoby z čistého nebe, se z ní stala vrchní inspektorka Lacosteová.

A Armand byl na penzi. Určitě trochu předčasně, ale to na věci nic neměnilo.

Reine-Marie se znovu zahleděla z okna. Prožívali svoje zlatá léta.

Nebo možná ne.

Reine-Marie se podívala na Armanda, který si hověl ve svém ušáku a upíjel pivo z místního pivovárku. Vypadal uvolněně, pobaveně a v pohodě. Jeho téměř stopětaosmdesát centimetrů vysoká postava měla solidní základ. Nebyl tlustý, ale robustní. Jako pilíř v bouři.

Jenže teď žádná bouře není, připomněla si Reine-Marie. Konečně nemusejí být pilíři, ale prostě jen lidmi. Armandem a Reine-Marie. Dvěma obyčejnými obyvateli malé vesničky. Nic víc. To stačí.

Jí to stačí. A jemu?

Armand teď měl vlasy šedivější než kdy jindy a nad ušima a nad límcem se mu začínaly vlnit. Nosil je o něco delší než dřív v Sûreté, ale nebyl v tom záměr, spíš tomu prostě nevěnoval pozornost.

Tady ve Three Pines pozornost věnovali táhnoucím husám, zrajícím pichlavým kaštanům na stromech nebo pohupujícím se hlavičkám rozkvetlých třapatek. Věnovali ji sudu jablek před koloniálem monsieur Béliveaua, z něhož si každý mohl zdarma nabídnout. Věnovali ji čerstvě sklizenému ovoci a zelenině na farmářském trhu, novým přírůstkům v Myrnině knihkupectví, v němž prodávala nové i antikvární knížky, nebo Olivierovým specialitám v bistru.

Reine-Marie neuniklo, že Armand je šťastný. A zdravý.

A Armandovi neuniklo, že i Reine-Marie je šťastná a zdravá, tady, ve Three Pines. Vesnička v údolí je nedokázala ochránit před strastmi světa, ale pomáhala jim hojit rány.

Jizva na Armandově spánku křížila jiné čáry, které mu brázdily čelo. Některé z nich zapříčinily starosti, stres a smutek, ale většinu z těch, jež se tam teď objevovaly, tam zanechal smích.

„Myslela jsem, že mi prozradíte, co si o něm doopravdy myslíte jako o člověku,“ odpověděla Reine-Marie. „Po všech těch hrůzách, co jste s ním v práci zažila.“ Reine-Marie se k ní spiklenecky naklonila blíž. „No tak, Isabelle, povídejte.“

Venku na návsi obě děti novopečené vrchní inspektorky zápolily s Jeanem Guyem o míč. Zdálo se, že Beauvoir bere hru vážně a čím dál zoufaleji se snaží udržet nad ní kontrolu. Lacosteová se usmála. Dokonce i s dětmi Jean Guy Beauvoir nerad prohrával.

„Myslíte tu jeho bezcitnost?“ zeptala se, když obrátila pozornost zpátky dovnitř útulného lokálu. „A neschopnost? Museli jsme ho vždycky vzbudit a říct mu, jak jsme vyřešili případ, aby si mohl připsat zásluhy.“

„Je to pravda, Armande?“ zeptala se Reine-Marie.

„Pardon? Na jsem chvilku usnul.“

Lacosteová se zasmála. „A teď jsem vaši kancelář a váš gauč dostala já.“ Pak zvážněla. „Vím, že vám nabídli post komisaře, patron. Vrchní komisařka Brunelová mi to důvěrně prozradila.“

„Ta vážně umí zachovat tajemství,“ opáčil Gamache, ale nevypadal rozladěně.

Vrchní komisařka Thérèse Brunelová, která byla po všech těch skandálech a otřesech pověřena velením Sûreté, přijela do Three Pines o týden dřív. Údajně šlo o společenskou návštěvu, ale zatímco si jednoho rána vychutnávali kávu na terase, nabídla mu práci.

„Komisař, Armande. Vedl bys sekci, pod kterou spadají vraždy, závažná trestná činnost a k tomu ještě vánoční večírek.“

Nadzvedl obočí.

„Děláme restrukturalizaci,“ vysvětlila. „Piknik na svátek svatého Jana Křtitele přenecháváme organizovanému zločinu.“

Usmál se a ona také, ale pak do něj znovu zabodla pronikavý pohled.

„Co by vás přesvědčilo, abyste se vrátil?“

Nebyl by úplně upřímný, kdyby tvrdil, že to vůbec nečekal. S nějakým takovým pokusem počítal, poněvadž vedení Sûreté se zmítalo v naprostém chaosu a na povrch vyplouvalo, do jaké šíře a hloubky sahala korupce, kterou před necelým rokem odhalil.

Potřebovali vedení a směr a potřebovali je rychle.

„Nechte mě, ať si to promyslím, Thérèse,“ řekl.

„Dobře, ale brzy musím vědět, na čem jsem.“

„Samozřejmě.“

Poté co Thérèse Brunelová políbila Reine-Marie na rozloučenou, vzala Armanda za paži a oba staří přátelé a kolegové vykročili k jejímu autu.

„Zkažené jádro Sûreté je pryč,“ řekla mu ztišeným hlasem, „ale sbor teď musíme znovu vybudovat. Tentokrát pořádně.

Oba víme, že se ty problémy můžou objevit znovu. Copak nechcete udělat všechno proto, aby byla Sûreté zdravá, silná a na správné cestě? Nechcete se na tom podílet?“

Zkoumavě se na něj zahleděla. Bylo zjevné, že fyzicky se ze svých zranění zotavil. Vyzařovala z něj síla, pohoda a jistá klidná, uměřená energie. Jenže tělesná zranění, ať už jakkoli vážná, nebyla důvodem, proč Armand Gamache odešel do výslužby. Nakonec ho udolaly emoce. Už měl dost korupce, podvodů, zákeřností, podrývání autority a celkové nepoctivosti. Měl dost smrti. Vrchní inspektor Gamache zbavil Sûreté zkaženosti, ale vzpomínky na ni v něm zůstaly pevně vryté.

Zmizí časem? přemítala Thérèse Brunelová. Zmizí s dostatečnou vzdáleností? Smyje je tahle krásná vesnička jako při křtu?

Možná.

„Nejhorší je hotovo, Armande,“ řekla mu, když došli k autu. „A teď je čas na tu nejlepší, nejzábavnější část. Na obnovu. Copak se toho nechcete účastnit?“ Rozhlédla se po návsi. „Nebo vám tohle stačí?“

Pohledem přelétla staré domky kolem návsi. Podívala se na bistro, knihkupectví, pekařství a koloniál. Gamache věděl, že ona má před očima hezkou, ale nudnou zapadlou vísku, zatímco on vidí břeh. Místo, kde si mohou trosečníci konečně odpočinout.

Armand samozřejmě o její nabídce pověděl Reine-Marie a probrali to spolu.

„Chceš to dělat, Armande?“ zeptala se ho a snažila se přitom udržet hlas v neutrální rovině.

Ale znal ji moc dobře, než aby jí na to skočil.

„Myslím, že je ještě moc brzy. Pro nás oba. Thérèse ale přišla se zajímavou otázkou. Co dál?“

Dál? Reine-Marie už o tom přemýšlela před týdnem, když se jí zeptal poprvé. A teď se nad tím zamyslela znovu, v bistru uprostřed šumění hovoru, který kolem ní proudil a obeplouval ji. To jediné ucourané slovo vlny vyplavily na její břeh, zapustilo kořeny a začalo vyhánět šlahouny jako slovní svlačec.

Dál.

Když Armand odešel do výslužby a odstěhovali se z Montrealu do Three Pines, nikdy ji nenapadlo, že bude nějaké dál. A pořád ještě ji překvapovalo a plnilo nadšením, že vůbec je nějaké teď.

Jenže teď už se začalo přelévat v dál.

Armandovi ještě nebylo ani šedesát a ona sama se vzdala velice úspěšné kariéry v Bibliothèque nationale.

Dál.

Pokud měla říct pravdu, stále ještě si vychutnávala tady a teď, ale dál už se objevilo na obzoru a blížilo se k nim.

„Zdravím, vy jste pořád ještě tady?“

Upovídaný tlouštík Gabri se svým partnerem Olivierem přešel lokál a Isabelle Lacosteovou objal.

„Myslela jsem, že už budete pryč,“ řekla Myrna, která dorazila zároveň s ním a také sevřela štíhlou ženu do široké náruče.

„Brzy vyrazím. Zrovna jsem byla u vás v obchodě,“ odpověděla Isabelle. „Nebyla jste tam, tak jsem nechala peníze u pokladny.“

„Objevila jste nějakou knížku?“ zeptala se Myrna. „Jakou?“ Chvíli se bavili o knížkách, Gabri jim mezitím přinesl pivo, a než se vrátil zpátky ke stolu, povídal si nějakou dobu se zákazníky. Táhlo mu na čtyřicítku, vlasy mu právě začínaly šedivět, a když se smál, což bylo dost často, na obličeji se mu objevovaly vrásky.

„Jak šla zkouška?“ zeptala se Reine-Marie Gabriho a Myrny. „Jde ta hra dobře?“

„Na to se musíš zeptat Antoinette,“ odpověděl Gabri a ukázal pivem k jinému stolu na ženu ve středním věku.

„Kdo to je?“ zeptala se Isabelle.

Připomínala Lacosteové její dceru, jenže dceři bylo sedm a té ženě muselo být tak pětačtyřicet. Měla na sobě oblečení, které by se hodilo víc pro batole. Její ježaté vínově červené vlasy zdobila mašle. Mohutný zadek jí obepínala krátká květovaná sukýnka a objemná prsa zas těsné tílko, přes které měla přehozený svítivě růžový svetřík. Kdyby se vyzvracel obchod s bonbóny, výsledkem by byla Antoinette.

„To je Antoinette Lemaitreová a její přítel Brian Fitzpatrick,“ vysvětlila Reine-Marie. „Je uměleckou šéfkou Knowltonského divadla. Dneska k nám přijdou na večeři.“

„My tam budeme taky,“ dodal Gabri. „Snažíme se Armanda a Reine-Marie přesvědčit, aby se k nám přidali.“

„Přidali?“ ujišťovala se Isabele. „Ke komu?“

„K Estrijské divadelní společnosti,“ vysvětlila Myrna.

„Chtěli jsme tam nalákat i Claru. Nemusí zrovna hrát, ale mohla by třeba malovat kulisy. Cokoli, co ji vytáhne ven z ateliéru. Celý den tam jenom sedí a zírá na způlky dokončený Peterův portrét. Myslím, že už týdny nezvedla štětec.“

„Z toho obrazu mi naskakuje husí kůže,“ dodal Gabri.

„Nepřeháníte to trochu?“ zeptala se Reine-Marie. „Nutit jednu z nejvýznamnějších malířek Kanady, aby malovala kulisy pro ochotníky?“

„Picasso taky maloval kulisy,“ ohradila se Myrna.

„Pro Ruský balet,“ podotkla Reine-Marie.

„Vsadím se, že kdyby žil tady, maloval by kulisy nám,“ opáčil Gabri. „Jestli by ho někdo dokázal přesvědčit, byla by to ona.“

Mávl rukou k Antoinette a Brianovi, kteří právě přicházeli k jejich stolu.

„Jak šla zkouška?“ zeptala se jich Reine-Marie, když jim představila Isabelle Lacosteovou.

„Šla by líp, kdyby tady někdo,“ Antoinette trhla hlavou směrem ke Gabrimu, „poslouchal moje instrukce.“

„Musím mít svobodu k vlastním tvůrčím rozhodnutím.“

„Hraješ ho jako gaye,“ namítla Antoinette.

„Já jsem gay,“ opáčil Gabri.

„Ale ta postava není. Jen se snaží vzpamatovat ze zničeného manželství.“

„Oui, no právě. A proč to manželství zkrachovalo? Protože je…?“ naklonil se k ní Gabri tázavě.

„Gay?“ zeptal se Brian.

Antoinette se z plna hrdla rozesmála. Byl to srdečný, nevázaný smích a Isabelle k ní hned pocítila sympatie.

„No dobře, hraj si ho, jak chceš,“ odpověděla Antoinette.

„Vlastně na tom ani nezáleží. Ta hra bude hit, tu nemůžeš zkazit ani ty.“

„Tenhle název máme na plakátu,“ prozradil jim Brian. „To nezkazí ani Gabri.“

Rozpřaženýma rukama naznačil obrovský poutač.

Reine-Marie se rozesmála. Bylo jí jasné, že to klidně může být pravda, a navíc dobrá reklama.

„Jakou roli hrajete vy?“ zeptala se Myrny Isabelle.

„Majitelku penzionu. Původně jsem tu roli chtěla hrát jako homosexuálního muže, ale protože to už obsadil Gabri, rozhodla jsem se ji pojmout jinak.“

„Hraje ji jako macatou černošku,“ prozradil Gabri. „Vystihla ji dokonale.“

„Děkuju, drahoušku,“ opáčila Myrna a oba si poslali vzduchem polibek.

„Měla jste vidět jejich nastudování Skleněného zvěřince,“ řekl Armand a vykulil oči, aby naznačil, že to bylo přesně takové, jak si Isabelle určitě představuje.

„Mimochodem, mluvila jsi s Clarou?“ zeptala se Antoinette Myrny. „Udělá to?“

„Myslím, že ne,“ odpověděla Myrna. „Potřebuje víc času.“

„Potřebuje rozptýlit,“ namítl Gabri.

Isabelle se podívala na scénář v Antoinettině ruce.

„Seděla a plakala,“ přečetla. „Komedie?“

Antoinette se zasmála a svazek jí podala. „Není to tak hrozné, jak to zní.“

„Vlastně je to skvělé,“ dodala Myrna. „A dost vtipné.“

„Přesně pro naši veselou partu,“ dodal Gabri.

„No, vidím, že už je po zápasu.“ Isabelle vstala. „Nejvyšší čas vyrazit.“

Na návsi děti i dospělí přestali hrát fotbal a všichni otočili hlavy ke kamennému můstku přes říčku Bella Bella, po němž vbíhalo do vesnice nějaké křičící dítě.

„Ale ne,“ povzdechl si Gabri, který to sledoval z okna bistra.

„Už ne.“

Chlapec se zastavil na okraji návsi a začal divoce šermovat klackem. Když nikdo nereagoval, rozhlédl se a pohled se mu zastavil na bistru.

„Schovejte se,“ křikla Myrna. „K zemi.“

„Bože, neříkej, že jde i Ruth,“ prohlásil Gabri a horečně se díval kolem.

Jenže už bylo pozdě. Kluk prošel dveřmi, zrakem přejel po osazenstvu podniku a pak se jeho jasné oči zastavily. Na Gamachovi.

„Jste tady, patron,“ vyhrkl chlapec, když doběhl k jejich stolu. „Honem, musíte jít se mnou.“

Popadl ho za ruku a snažil se rozložitého muže vytáhnout ze židle.

„Počkej chvíli,“ zarazil ho Armand. „Uklidni se. Co se děje?“ Chlapec byl celý ucouraný, jako by ho les sežvýkal a pak vyplivl. Ve vlasech měl listy a větvičky, oblečení potrhané a ve špinavých podrápaných rukou svíral dlouhý klacek.

„Nebudete věřit, co jsem v lese našel. Pojďte honem.“

„A co to je tentokrát?“ zeptal se Gabri. „Jednorožec? Vesmírná loď?“

„Ne,“ odpověděl chlapec s rozladěným výrazem. Potom se znovu otočil ke Gamachovi. „Ta věc je strašlivě velká. Obrovská.“

„A co to je?“ zeptal se Gamache.

„Radši se ho neptej, Armande,“ varovala ho Myrna.

„Zbraň,“ odpověděl chlapec a u Gamache uviděl záblesk zájmu. „Obří zbraň, vrchní inspektore. Takhle veliká.“ Rozhodil ruce, až klacek narazil do vedlejšího stolu a smetl skleničky na podlahu.

„Dobře, to stačí,“ řekl Gabri a vstal. „Dej to sem.“

„Ne, to vám nemůžu dát,“ bránil kluk klacek.

„Buď mi to dej, nebo běž odsud. Sám vidíš, že nikdo jiný sem s klackem nechodí.“

„To není klacek,“ ohradil se chlapec. „To je puška, která se umí změnit na meč.“

Napřáhl se, aby klackem máchl, ale Olivier, který k nim právě došel, ho jednou rukou zachytil. V druhé držel smetáček a lopatku.

„Ukliď to,“ nařídil mu celkem mile, ale rozhodně.

„No dobře. Tady máte.“ Chlapec podal klacek Gabrimu.

„Jestli se mi něco stane, víte, co dělat.“ Podíval se na Gamache se smrtelně vážným výrazem. „Věřím vám.“

„Rozumím,“ opáčil Gamache stejně vážně.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

JEDNA

DVĚ