KALIBR

Brian Freeman

KLIKATÁ CESTA

KALIBR

Přeložil Jan Jirák

THE CROOKED STREET

Copyright © 2019 by Brian Freeman. All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Translation © Jan Jirák, 2020

ISBN 978-80-242-6526-1

Pro Marcii

Na to, aby člověka opravdu něco ťalo,

musí se spojit jeho nepřítel s jeho přítelem.

Mark Twain

1

Denny prošel oblakem páry a vynořil se v chladné temnotě Čínské čtvrti.

Za ním se do uličky táhla vůně zázvoru smíchaného s jasmínem a syčivé prskání horkého oleje. Jeho boty sledovaly šlápoty namalované krvavě červenou barvou na kamennou dlažbu. Zabouchl za sebou kovové dveře a hlasy, které se překřikovaly v kuchyni restaurace v mandarínštině, tím umlčel. Denny těžce oddychoval, očima se snažil proniknout stíny před sebou a na čele mu perlil pot. Po obou stranách uličky se proti němu tyčily pětipatrové budovy s požárními schodišti přitisknutými ke stěnám. Obchody obrácené do uličky měly zatažené mříže zajištěné visacími zámky. Byl pátek, deset hodin večer.

Přišel sem předat varování, ale dorazil pozdě. Pan Jin byl pryč.

Jeho syn zmizel taky. Celé tři dny už o nich nikdo neslyšel.

Denny si přimhouřenýma očima prohlížel tváře v uličce. Houpavým krokem se k němu blížily dvě dospívající čínské dívky v krátkých sukních a na vysokých podpatcích. Ve vchodu do masážního salonu obsluhovala prostitutka holohlavého zákazníka. Sotva tři metry od Dennyho vycenil zažloutlé zuby bezdomovec a bušil měděným hrnkem do obrubníku. Denny vytáhl z kapsy pár drobných a hodil mu je.

Ve zpocené dlani svíral telefon. Na hřbet ruky si napsal číslo na Zingariho, jelikož věděl, že by ho později mohl potřebovat. Teď číslo sotva dokázal rozluštit – inkoust se na vlhké kůži začal rozpíjet. Vyťukal ho a čekal, zatímco přístroj v rušné restauraci ve čtvrti Tenderloin vyzváněl a vyzváněl.

Konečně se ozval netrpělivý hlas. Denny slyšel v pozadí klarinet vyhrávající neposedný džez.

„Je tam Chester?“ zeptal se.

„Cože?“

„Chester,“ opakoval Denny hlasitě a naléhavě a snažil se překřičet hluk. „Potřebuju mluvit s Chesterem.“

„Vydržte.“

Zvuky restaurace zmizely. Někdo zřejmě přepnul telefon do režimu vyčkávání. Denny svíral mobil pevně v dlani a čekal. Společnost mu dělala rocková kapela Maroon 5. Než se ozval další hlas, poslechl si celou skladbu „Payphone“ včetně rapu Wize Khalify.

„Tady Virgil. Povídejte.“

„Virgile, tady Denny Clark. Snažím se sehnat Chestera.“

„No né, Denny! Už ses hezky dlouho neozval, chlape. Jak to přijde, že mě v poslední době nepotřebuješ na lodi? Trápí mě to. Ničí. Potřebuju si dát tequilu.“

„Omlouvám se, ale tohle je důležitý. Potřebuju teď hned mluvit s Chesterem.“

Potřebuju ho varovat, pomyslel si Denny.

„Jo, ale jdeš pozdě, amigo,“ poučil ho Virgil.

„Jak to? Co tím myslíš?“

„Chester vzal roha. Vytratil se. Zmizel. Prásknul do bot. Dospěl k závěru, že San Francisco pro něj není dost kosmopolitní. Přestěhoval se – na to si radši sedni – do Pocatella v Idahu. Takový místo si snad vymyslel, to ani nemůže existovat. Včera poslal zprávu, napsal, že chce být blíž k rodičům. Šokující. Ani si nepřišel ťuknout na rozloučenou.“

Denny pevně zavřel oči. „Víš to jistě?“ zeptal se.

„Zrovna teď zírám na bar. Nový barman je zoufalý brunet, navíc celý potetovaný.“

„Jasně. Dík, Virgile.“

Denny ukončil hovor. Dlaň sevřel do pěsti a přitiskl si ji na čelo. Všechno se mu hroutilo pod rukama. Bylo mu jasné, že Chester se do žádného Idaha nepřestěhoval. Denny to táhl s Chesterem od střední školy a moc dobře věděl, že oba jeho rodiče jsou po smrti. Ta zpráva byla falešná.

Chester je odepsaný.

Pan Jin a jeho syn Fox taky. A Carla jakbysmet.

Carla, jeho bývalá žena, která se mu deset nabourávala do života a zase z něj mizela, jelikož ho stejnou měrou milovala i nenáviděla. Tu taky dostali.

Před třemi hodinami podjel Denny příměstským vlakem zátoku, aby se podíval do Carlina bytu v Berkeley. Policie s hlídkovými vozy a sanitkou byla už na místě, uviděl je stát před domem. Sebevražda, řekli mu. Spolubydlící ji našla ležet ve vaně plné růžové vody. Carla si přeťala zápěstí dvěma hlubokými souběžnými řezy a vykrvácela.

Další lež.

Carla by se nikdy nezabila, a už vůbec ne takhle. Co ji znal, dělalo se jí při pohledu na krev špatně. I kdyby měla v úmyslu připravit se o život, rozhodně by zvolila jiný postup. A taky by po sobě nechala vzkaz, aby měla jistotu, že v něm její odchod vyvolá špatné svědomí.

Ne, zavraždili ji. A ty ostatní taky. Carlu, Chestera, pana Jina i Foxe. Pro Dennyho to znamenalo jediné.

Teď je na řadě on.

Denny vyrazil uličkou v Čínské čtvrti na sever. Cihlové zdi byly pomalované červenočernými graffiti, po dlažbě se převalovaly prázdné papírové pytlíky. Transparenty s čínskými znaky se v ostrém větru plácaly jako prapory. Minul budovu křesťanské misie. Pak obchůdek, kde se prodávají bylinky a ženšen. Pekárnu, kde dělají koláčky štěstí. Před sebou uviděl demonstranty bušící do bubnů válečný pochod.

Když už byl téměř u Jacksonovy ulice, šestý smysl mu napověděl, aby se otočil. Zpod neonových světel zacouval do jednoho vchodu a odtud sledoval dveře vedoucí do kuchyně restaurace pana Jina. Něco nebylo v pořádku. Za těch pár okamžiků, co odtamtud vyšel, se něco změnilo. Pak mu to došlo: bezdomovec s měděným hrnkem zmizel. Sotva kolem něj Denny prošel, vytratil se.

Tady se na náhodu nehraje. Dennyho sledujou. Jeho nepřítel má oči všude.

Počkal, až se mezi chodci udělá mezera, pak vyrazil z uličky a dal se do běhu. Kličkoval nahoru do kopce, uskakoval přes stánky s ovocem, míjel restaurace s čínskými specialitami. Přeběhl Jacksonovu ulici a vysloužil si pozornost houkaček aut, která zůstala stát v ucpané křižovatce. Na rohu se zastavil a ohlédl se přes rameno. Pod papírovými lampiony, které visely nad ulicí, zářily obličeje všech lidí červeně. Díval se, jestli se někdo odpojí od davu a vydá se ho pronásledovat, ale nikoho nezahlédl. Otočil se a se skloněnou hlavou chvatně odcházel. O dvě ulice dál se znovu ohlédl. A pak ještě jednou. Kráčel dál, až narazil na jinou uličku, opuštěnou a tichou.

Tady zavolal na další číslo.

„Tady Denny,“ ohlásil se.

„Denny? Co se děje? Je ti něco?“

„Všichni jsou mrtví, ty hajzle. On je zabil. Dokonce i Carlu.

A teď jde po mně.“

Na druhé straně se rozhostilo dlouhé ticho. „Uklidni se. O čem to mluvíš? Kdo je mrtvý?“

„Všichni, úplně všichni,“ chrlil ze sebe Denny. „Až na mě. Jsem poslední. Myslíš, že mě nechají jít?“

„Kde v tuhle chvíli jsi?“

„V Čínský čtvrti.“

„Vyzvednu tě tam.“

„Ty?“ podivil se Denny. „To pochybuju. Vždyť tys mě do toho namočil.“

„Hele, najdi si nějaký úkryt, zalez a já tam dorazím tak za půl hodiny.“

Denny neodpovídal. Jediný zvuk, který se na ulici ozýval, byl chraplavý hvízdot jeho vlastního dechu. Stál vedle bazaru s oblečením a zpoza rohu vykukoval na liduprázdnou ulici lemovanou domy. Chodník na bližší straně osvětlovala pouliční svítilna, ale protilehlá strana ulice byla ponořená do tmy. Pak se ve stínu objevil drobný plamínek a zase zmizel. Vítr k Dennymu přes asfalt donesl pach cigarety.

Nebyl sám. Už ho zase našli.

Denny se zadíval na mobil v ruce. „Sledujete mě, viď?“

„Cože?“

„Ten telefon jsi mi dal ty. Řekls jim, kde mě najdou?“

„Denny, neblázni. Ochráním tě.“

„Celý to byla jedna velká past, že jo?“ vyzvídal Denny. „Děláš pro ně. Tuhle zatracenou akci jsi od začátku naplánoval ty.“

„Ne, počkej, poslouchej –“

Denny se rozpřáhl a praštil mobilem o zem. Přístroj se rozletěl na tisíc kousků. Denny tryskem vyrazil ke vzdálenějšímu konci uličky. Když přeběhl do další ulice, ohlédl se přes rameno. V místě, kde před chvíli telefonoval, uviděl siluetu osamělé postavy, stála mezi domy a pozorovala ho. Muž se ho vůbec nepokusil pronásledovat, jako by věděl, že Denny nemá kam utéct. Ten se přesto znovu rozběhl a utíkal tak rychle, jak jen mu to bušící srdce dovolovalo. Přeběhl Powellovu ulici a pokračoval o blok dál k Masonově, kde se podél chodníku táhly koleje sanfranciské tramvaje. Čínskou čtvrť nechal za sebou. Dostal se do blízkosti Russian Hill. Tady byly ulice příkré jako horské svahy.

Svaly kolem žaludku a v nohách začaly dostávat svíravé křeče. Běžet už nemohl. Vyčerpaně se předklonil a opřel se dlaněmi o kolena, když vtom se kolem něj prohnal závan vzduchu, tak blízko hlavy, že mu to zcuchalo vlasy. O betonovou zeď za ním drobně cinkla jakási střela. Výstřel se neozval, nikde se nezakouřilo, žádný plamen nevyšlehl, ale někdo na něj právě vystřelil a minul.

Ohlédl se. O půl bloku níž k němu nocí pomalu stoupal menší muž. V ruce držel zbraň s podivně protaženou hlavní. Asi vzduchovou pistoli. Tichou. Smrtící.

V ulici byli jen oni dva. Denny a muž, který ho sem přišel zabít. Denny se vrávoravě vydal ke slepému konci ulice nad sebou. Byly tam schody, po nichž se dalo přes park dojít na horní část Russian Hill. Za sebou slyšel, jak klidné, rozvážné, neuspěchané kroky zkracují vzdálenost mezi ním a vrahem. Další tiché bafnutí, uši mu opět zalehly podivným poryvem vzduchu a tentokrát ucítil píchnutí na krku, nebolelo víc než komáří bodnutí. Plácl se přes kůži, jako by zabíjel hmyz. Pak se podíval na prsty a uviděl, že jsou trochu od krve. Ale jen trochu, žádná otevřená rána jako po projektilu to nebyla. Podíval se z kopce a uviděl, že muž stojí nějakých dvacet metrů od něj a klidně ho pozoruje.

Čeká.

Denny si tiskl ranku tak dlouho, až přestala krev téct. Pak se jednou zhluboka nadechl a důkladně vydechl. Říkal si, že je v pořádku, ale někde hluboko v mysli věděl, že není ani trochu v pořádku. Umře jako ostatní. Byl v pokušení prostě se posadit na schody a čekat, až přijde to, co se nevyhnutelně musí stát. Vrchol Russian Hill se nad ním tyčil jako štít Mount Everestu a on už v sobě neměl skoro žádnou sílu.

Jenže znal člověka, který tam nahoře, v podstatě téměř až v oblacích, bydlí. Kdysi dávno byli jako bratři, ale už spoustu let s ním nemluvil. Taky už by ho asi neoznačil za kamaráda, jenže teď zrovna kamaráda nepotřeboval.

Potřeboval poldu.

Denny se lopotně vydal do zdolávání schodiště. Každý schod mu připravil strašná muka. Sípavě lapal po dechu a najednou si uvědomil, že se mu nedaří dostat do plic tolik vzduchu, kolik by potřeboval. Ale šplhal dál. Dostal se po svahu až k Taylorově ulici, jenže tam ho čekalo další úbočí, ještě strmější a děsivější než to předcházející. Přesto stoupal dál. Čím byl výš, tím lepší vyhlídka na osvícené panorama nočního města se před ním otevírala. Viděl památník Coit Tower. Viděl špičatou pyramidu mrakodrapu Transamerica. A stužku bílých světel, která lemovala most přes zátoku.

Netušil, kolik času uběhlo od chvíle, kdy dostal žihadlo. Mohlo to být před pár minutami. A taky mezitím mohla uběhnout polovina noci. Muž, který ho trefil, se ani neobtěžoval jít za ním. Proč by taky měl sledovat mrtvého člověka?

Denny si uvědomil, že se s jeho tělem dějí divné věci. Najednou měl rty úplně bez citu. Jazyk se mu zvětšil a opuchl. Po bradě mu tekly sliny. V hlavě mu bušilo a při každém kroku se zapotácel, jako by se s ním točil celý svět. Když dorazil k poslední části krutého schodiště, které vedlo mezi stromy, cítil, jak mu tuhnou údy.

Připadal si jako Pinocchio, který se začal měnit zpátky na dřevo. Po celém těle se nezvladatelně třásl.

Pokaždé, když si sedl, aby si odpočal, věděl naprosto jistě, že už se nezvedne. Ale vždycky to zvládl. Plahočil se dál a dál, až se konečně objevil mezi stromy na vrcholku, kde stál ten dům. Už tady byl. V uplynulých dvou letech sem několikrát zašel, aby nabídl ruku ke smíru, ale pokaždé zase utekl, aniž sebral dost odvahy, aby došel ke dveřím.

Uvnitř se nesvítilo. V domě nikdo není, napadlo ho, a veškerá ta dřina byla na draka.

Denny se zhroutil na chodník. Čelem udeřil o obrubník, rozbil si brýle a po obličeji se mu začala řinout krev. Jít už nemohl, tak lezl po čtyřech. Posunul dopředu jednu ruku, pak přitáhl koleno, a tak pořád dokola, až se dosoukal pod schody vedoucí k domu. Ke dveřím se doplazil jako had a pak se mu silou vůle podařilo ochromené tělo zvednout. Opřel se o zvonek, po chvíli ještě jednou a ještě jednou. Potom už jen čekal.

Po pár vteřinách se rozsvítilo venkovní světlo a dveře se otevřely. Stál v nich jeho starý kamarád a s vyděšeným překvapením na něj zíral.

„Denny?“ vyhrkl Frost Easton. „Proboha, co se ti stalo?“

Denny mu toho potřeboval tolik říct, ale neměl dost vzduchu, aby to ze sebe dostal. Ochrnutá kolena se pod ním podlomila a Frost ho zachytil. Denny byl bezvládný a těžký, ale Frost ho sevřel pod lopatkami a tak tam stáli tváří v tvář, zaklesnuti do sebe.

Dva staří kamarádi, kteří se přestali kamarádit.

Denny našel hluboko v hrdle ještě jedno, poslední slovo. Někdo se přece musí dovědět pravdu. Někdo musí zjistit, kdo za tohle všechno může. Než ztratil vědomí, stačil to Frostovi předat.

„Lombard.“

2

„Většina vyšetřovatelů z oddělení vražd musí vyrazit do města, aby našla své oběti,“ poznamenal patolog z oddělení soudního lékařství a klečel přitom na všech čtyřech nad mrtvolou ve Frostově hale. „Ale když člověku mrtvola přijde rovnou domů, ušetří se tím spousta času. To oceňuju.“

„A tos mi říkal, že dávat si inzerát na web je ztráta času,“ odpověděl Frost suše.

Patolog dr. Walter Finder se pod polypropylenovou rouškou, jež mu zakrývala většinu obličeje, uchechtl. Bylo mu něco přes čtyřicet, měl vlasy jako Albert Einstein a tenký knírek pod nosem.

„Myslíš ten ‚Hledají se oběti vražd, přijďte se představit osobně‘?“ kontroval.

„Něco takového,“ přikývl Frost, zadíval se dolů na Dennyho tělo a pak tiše dodal: „Já ho skutečně znal.“

„Ach tak. To je mi líto. Přítel?“

„Vlastně ne, tedy už ne. Spoustu let jsem ho neviděl. Seš si jist, že je to vražda, Waltře? Nemohla by to být nějaká neobvyklá nemoc?“ Patolog rukou v rukavici pootočil Dennymu hlavu na stranu.

„Kdepak, toho zavraždili,“ zavrtěl hlavou. „Vidíš tady to poranění na krku? Něčím ho střelili. Nejspíš nějakou rozpouštějící se želatinovou šipkou, protože v ráně nic nezůstalo. Ten tvůj kamarád byl špion?“

„Denny?“ zavrtěl hlavou Frost. „Děláš si legraci? Pořádal pro turisty výlety na ryby. Proč tě napadlo, že byl špion?“

„No, vypadá to, jako by smrt byla způsobena nějakým vzácným druhem jedu. Dokud neudělám v laboratoři potřebné testy, nebudu vědět nic s určitostí, ale počítám, že by to mohl být tetrodotoxin nebo něco na ten způsob. Je to typ zbraně, která se od politických atentátů za studené války už moc nepoužívá. Tehdy se lidi bodali otrávenými deštníky a tak podobně.“

„Denny Clark nebyl žádný agent CIA operující v hlubokém utajení,“ prohlásil Frost. „Byl to obyčejný chlápek s lodí.“

Mezi oběma muži se rozhostilo dlouhé mlčení. Pak doktor Finder zavrtěl hlavou, jako by ho děsila velikost Frostova omylu. „Věř mi, inspektore,“ poznamenal, „tady není obyčejného vůbec nic.“

Frost se zamračil a nechal patologa, aby dokončil svou práci. Dělalo mu potíže rozpoznat v mrtvole, která mu ležela u nohou, člověka, s nímž se znal od mládí. A nebylo to jen účinkem jedu. Od chvíle, kdy Dennyho viděl naposledy, uběhlo víc než deset let a jeho bývalý kamarád se změnil. Trochu přibral a oholil si rybářský plnovous. Dřív nevlastnil ani košili s límečkem, a teď měl na sobě módní italský svetřík. Kontaktní čočky vyměnil za elegantní brýle s limetkově zelenými obroučkami. Ale pořád voněl mořem jako vždycky.

Smutek, který Frost cítil, nebyl skutečný žal. Spíš mu bylo líto, jak se to všechno vyvinulo. Poznal Dennyho na střední škole, ale když šel do přípravky a z ní na práva, ztratil s ním spojení. Pak přišlo období, kdy se rozhodoval, jak naloží se životem, a tehdy se s Dennym zase dal dohromady a strávil rok tím, že s ním bydlel na lodi v Rybářském přístavišti a brali turisty na vyjížďky do zátoky. Jedenáct měsíců z toho roku byly nejlepší chvíle jeho života. Dvanáctý měsíc byl jiná písnička. Velice nehezkým způsobem se rozešli kvůli dívce jménem Carla a byl to rozchod, po jakém už se kamarádi nedají dohromady.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1

2