Romy Hausmann

LIEBES KIND

Copyright © 2019 by dtv Verlagsgesellschaft  mbH & Co. KG, Munich/Germany

Lic.: Agentur Dr. Ivana Beil, Schollstr. 1, D-694698 Weinheim

www.dtv.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © Wildes Blut, Atelier für Gestaltung, Stephanie Weischer

Jacket photos © Archangel Images/Wendy Stevenson

Translation © 2020 by Jana Pecharová

ISBN  978-80-242-6464-6

Pro Catarinu, samozřejmě

„Není nic smutnějšího než smrt iluze.“

Arthur Koesler

Prolog

První den ztrácím pojem času, svou důstojnost a zub. Zato teď mám dvě děti a kočku. Jejich jména jsem zapomněla, jméno kočky ne, je to slečna Tinky. Mám taky muže. Je velký, má krátké tmavé vlasy a šedé oči. Pozoruju ho koutkem oka, když sedím těsně vedle něho na ošoupané pohovce. Pod jeho objetím pulzují zranění, která se mi táhnou od krku dolů po zádech, jako by každé z nich mělo vlastní tep. Na čele mě pálí řezná rána. Zatmívá se mi před očima nebo vidím bílé blesky. Pak se pokouším prostě jen dýchat.

Je těžké určit, jestli je skutečně večer nebo to tak prostě on rozhodl. Okna jsou zašroubovaná izolačními deskami. On určuje, jestli je den nebo noc. Jako bůh. Snažím se namluvit si, že už jsem přestála to nejhorší, jen tuším, že spolu brzy půjdeme do postele. Dětem jsem už oblékla pyžamka. Chlapci je už trochu malé, zatímco dívce sahají rukávy daleko přes zápěstí. Děti klečí několik kroků od pohovky na zemi a ohřívají si dlaně u vyhasínajících krbových kamen. Dříví shořelo na černou hromadu, v níž je už jen několik rudých oharků. Do celé té zrůdné situace pronikají jasné dětské hlásky, je to radostné štěbetání. Co přesně říkají, nerozumím. Slyším je jako přes vatu, zatímco přemýšlím o tom, jak zabiju jejich otce.

Studentka (23) pohřešovaná v Mnichově

Mnichov – Mnichovská policie hledá stopy po zmizelé Leně Beckové (23) z Mnichova Heidhausenu. V noci ze středy na čtvrtek byla studentka podle svědeckých výpovědí na párty v městské čtvrti Maxvorstadt asi do páté hodiny ranní. Při cestě domů ještě telefonovala s přítelkyní. Od té doby je její mobil vypnutý. Pátrání policie v pátek bylo neúspěšné. Lena Becková je 1,65 m vysoká, štíhlá a má světlé vlasy po ramena. Naposledy měla na sobě stříbrný top, černé džíny, černé boty a temně modrý plášť.

Noční nehoda

Hannah

Na začátku je to snadné. Narovnám záda a zhluboka dýchám. Vlezu do sanitky. Řeknu mužům v oranžových kombinézách maminčino jméno a že má krevní skupinu AB negativní. AB negativní je nejvzácnější krevní skupina a vyznačuje se tím, že nemá žádné protilátky proti skupinám A a B. To znamená, že maminka může dostat krev všech ostatních skupin. To vím, protože jsme při vyučování už o krevních skupinách mluvili. A protože je to napsané v té tlusté knize. Myslím, že jsem udělala všechno správně. Teprve když si omylem vzpomenu na bratra, roztřese se mi koleno, to pravé. Jonathan se bude určitě beze mě bát.

Soustřeď se, Hannah. Jsi už přece velká holka.

Ne, dnes jsem malá a hloupá. Je mi zima, je příliš jasno, slyším pípání. Ptám se, odkud to pípání přichází, a jeden z mužů v oranžové kombinéze řekne: „To je srdce tvé matky.“

Srdce mé matky ještě nikdy nepípalo.

Soustřeď se, Hannah.

Cestou to drncá, zavřu oči. Srdce mé matky pípá.

Křičela, třeskla rána. Jestli teď matčino srdce přestane pípat, bude to to poslední, co od ní uslyším, výkřik a rána. A ani mi nedala dobrou noc.

Sanitka trochu poskočí, pak zastaví.

„Jsme tady,“ řekne ten muž. Míní tím nemocnici. Nemocnice je budova, kde lékaři léčí nemoci nebo zranění. Muž mě vybídne: „Tak už pojď, děvče.“

Nohy mi běží automaticky a tak rychle, že už nedokážu kroky

počítat. Jdu za muži, kteří protlačí rachtající nosítka skleněnými dveřmi pod ostře osvětleným nápisem POHOTOVOST, a pak dál dlouhou chodbou. Jako na povel přibíhají zprava a zleva pomocníci a rozčileně se překřikují.

„Tady s námi dovnitř nemůžeš,“ prohlásí tlustý muž v zeleném plášti a odstrčí mě trochu stranou, když dorazíme k dalším velkým dveřím na konci dlouhé chodby. „Pošleme někoho, kdo se o tebe postará.“ Ukáže prstem k řadě židlí u zdi. „Zatím se posaď tam.“

Chci něco namítnout, ale slova nejdou ze mě ven a ten muž se už stejně dávno ke mně otočil zády a zmizel s ostatními pomocníky za dveřmi. Počítám židle u zdi – sedm. Neurčil, na kterou si mám sednout, ten tlustý muž v zeleném plášti. Aniž bych si to uvědomila, začnu si okusovat nehet na palci. Soustřeď se, Hannah. Jsi už přece velká holka.

Sedím s přitaženými koleny na prostřední židli a vybírám jehličí a drobné kousky kůry ze sukně svých šatů. Dnes večer jsem se dost ušpinila. Znovu si vzpomenu na Jonathana. Chudák malý Jonathan, který zůstal doma a musí uklidit. Představuju si, že pláče, protože neví, jak má odstranit ty skvrny z koberce v obývacím pokoji. Jsem si jistá, že v komoře máme správné čisticí prostředky, jenom tatínek zajistil dveře dvěma zámky. Bezpečnostní opatření, jakých musíme mít hodně. Je třeba být neustále opatrný.

„Ahoj!“ ozve se ženský hlas. Vyskočím ze židle.

„Já jsem sestra Ruth,“ usmívá se žena a uchopí mou ruku, aby jí potřásla. Řeknu jí, že se jmenuju Hannah a že Hannah je palindrom. Palindrom je slovo, které se může číst zleva doprava nebo zprava doleva a má vždycky stejný význam. Na důkaz toho jí hláskuji své jméno, nejdřív zepředu a pak zezadu. Sestra Ruth se stále ještě usmívá a přikývne: „Rozumím.“

Je starší než maminka, má už šedé vlasy a je tlustší. Přes jasně žlutou halenu má pestrý svetr, který vypadá hezky teple a na něm visačku s tváří medvídka pandy. Be happy je tam napsáno. Je to anglicky a znamená to „buď šťastný“. Koutky úst mi zacukají.

„Dítě, vždyť ty nemáš boty,“ poznamená sestra Ruth a já zakývám levým palcem dírou v punčocháčích. V jednom ze svých dobrých dnů maminka to místo zaštepovala. Určitě by nadávala, kdyby věděla, že už jsem zase punčocháče roztrhala.

Sestra Ruth vytáhne z kapsy haleny kapesník a podá mi ho, protože si myslí, že brečím. Kvůli té díře v punčocháčích nebo kvůli mamince. Neřeknu jí, že to zavinilo jen to příliš ostré světlo na stropě, které mě oslňuje, ale: „Děkuji, to je od vás velmi pozorné.“ Je třeba být vždy zdvořilý. Musí se pořád říkat prosím a děkuji. Můj bratr a já vždycky poděkujeme, když nám maminka dá vitaminovou tyčinku, i když tyčinky nemáme rádi. Nechutnají nám. Ale jsou důležité kvůli vitaminům. Kalcium a kalium a magnezium a B vitamin pro látkovou výměnu a tvorbu krve. Jíme každý den tři, pokud není naše zásoba spotřebovaná. Pak si přejeme, aby tatínek přišel brzy domů a cestou nakoupil.

Vezmu kapesník, utřu si oči a hlasitě se vysmrkám, pak ho zase vrátím sestře Ruth. Člověk si nesmí ponechat nic, co mu nepatří. To by byla krádež. Sestra Ruth se zasměje a zastrčí kapesník do kapsy. Přirozeně se zeptám na maminku, ale sestra Ruth řekne jen: „Je v nejlepších rukách.“ Já vím, že to není žádná odpověď, nejsem přece blbá.

„Kdy k ní budu moct jít?“ zeptám se, ale ani na to nedostanu odpověď.

Místo toho mi sestra Ruth sdělí, že mě vezme do odpočívárny, aby se podívala, jestli tam nejsou nějaké trepky, které bych si mohla obout. Trepky, to je něco jako pantofle. Jonathan a já máme taky doma nosit pantofle, protože podlaha se dá špatně zahřát, ale většinou na to zapomeneme a ušpiníme si punčocháče. Maminka se pak zlobí, protože ještě není den, kdy má prát, a tatínek nadává, že maminka dost dobře neumyla podlahu. Čistota je důležitá.

Odpočívárna je velká místnost, přinejmenším padesát stop ode dveří až k protilehlé straně. Uprostřed jsou tři stoly, každý se čtyřmi zastrčenými židlemi. Třikrát čtyři, to je dvanáct. Jedna z židlí není zastrčená. Na ní zřejmě někdo seděl a pak ji nevrátil na své místo, když odešel. Doufám, že za to dostal vynadáno. Pořádek je totiž taky důležitý. U levé stěny místnosti je kovová skříň s mnoha uzavíratelnými šuplaty, na nichž jsou téměř všude malé klíčky, a patrová postel, taky kovová. Přímo proti mně jsou dvě velká okna, kterými je vidět noc. Černá a bez hvězd. Vpravo je kuchyňská linka. Tam dokonce stojí na pracovní ploše jen tak varná konvice. Přitom může být horká voda velmi nebezpečná. Od teploty 45 stupňů spálí kůži. Od 60 stupňů se srazí bílkovina v kožních buňkách, čímž odumřou. Ve varné konvici se voda zahřívá na sto stupňů. My máme doma taky varnou konvici, ale tu zamykáme.

Sestra Ruth mě vybídne: „Klidně se posaď.“

Třikrát čtyři je dvanáct. Dvanáct židlí, musím přemýšlet. Černá noc bez hvězd za okny mě rozptyluje.

Soustřeď se, Hannah.

Sestra Ruth jde ke skříni a otvírá jedno šuple za druhým a opět je zavírá. Několikrát protáhle udělá „hmmmm“, do toho klapají kovová dvířka. Pak se podívá přes rameno mým směrem a řekne ještě jednou:

„Ano, klidně se posaď, dítě.“

Nejdřív si myslím, že bych měla možná použít židli, která stejně není zastrčená. Ale to by nebylo spravedlivé. Každý musí sám po sobě uklidit. Převzít zodpovědnost. Jsi už velká holka, Hannah. Přikývnu do prázdna a tajně rozpočítávám ene bene rexa, střeva lezou ze psa. Zbyde židle, z které mám dobrý výhled na dveře a kterou později samozřejmě zase řádně zastrčím ke stolu, když sestra Ruth řekne, ať vstanu.

„No vida,“ usměje se, když se ke mně obrátí s párem růžových gumových trepek v ruce. „Jsou sice trochu velké, ale lepší než nic.“ Postaví mi je před nohy a čeká, dokud do nich nevklouznu.

„Poslyš, Hannah,“ prohodí a svlékne si svetr. „Tvoje maminka neměla u sebe kabelku, když se ta nehoda stala. To znamená, že nemáme žádný její průkaz a ani jiné papíry.“

Uchopí mou paži, drží ji nataženou, a přetáhne rukáv svého svetru na mou ruku.

„Takže nemáme jméno ani adresu. A bohužel ani jiný kontakt pro případ nehody.“

„Jmenuje se Lena,“ pomáhám jí, jako už předtím v sanitce. Člověk musí ochotně pomáhat. Můj bratr a já vždycky mamince pomáháme, když se jí třesou prsty. Nebo když zase zapomíná věci, například naše jména a kdy je čas jít na záchod. To ji pak doprovodíme do koupelny, aby nespadla nebo neudělala jiné hlouposti.

Sestra Ruth se už zatím dostala k druhému rukávu. Po zádech se mi příjemně rozprostře zbývající teplo, které se ještě ve svetru uchovalo.

„Ano,“ přikývne. „Lena, no báječně. Lena bez příjmení. Tak to už zaznamenal sanitář.“ Když si povzdechne, cítím její dech. Voní po zubní pastě. Postrkuje mou židlí, která skřípe po podlaze, dokud nesedím tak, aby si mohla přede mě podřepnout, aniž by při tom narazila hlavou o hranu stolu. Taková hrana stolu může být hodně nebezpečná. Maminka se už často uhodila do hlavy o hranu stolu, když měla záchvat.

Sestra Ruth mi začne zapínat svetr. Můj ukazováček přenáší klikatý vzor pěšinky jejího účesu na mé stehno. Cik doprava, rovně, cak doleva, rovně, cak ještě jednou doleva, jako křivý blesk. Jako by sestra Ruth ucítila můj pohled na svém temeni, najednou vzhlédne.

„Je tu někdo, komu bychom mohli zavolat, Hannah? Třeba tvému tatínkovi? Znáš zpaměti vaše telefonní číslo?“

Zavrtím hlavou.

„Máš přece tatínka?“ Přikývnu.

„A bydlí u vás? U tebe a tvé maminky?“ Znovu přikývnu.

„A nezavoláme mu? Musí se přece dozvědět, že maminka měla nehodu a že jste teď tady v nemocnici. Určitě si bude dělat starosti, když nepřijdete domů.“

Cik doprava, rovně, cak doleva, rovně, cak ještě jednou doleva, jako křivý blesk.

„Pověz, Hannah, byla jsi už někdy v nemocnici? Nebo byla tvá maminka někdy v nemocnici, možná dokonce tady v téhle? Pak bychom se mohli podívat do našeho super chytrého počítače a zjistit vaše telefonní číslo.“

Zavrtím hlavou.

„Otevřené rány se v případě nouze dají taky sterilizovat močí. Ta působí dezinfekčně, podporuje srážlivost krve a mírní bolest, tečka.“

Sestra Ruth mě uchopí za ruce. „No dobře, víš co, Hannah? Já nám teď uvařím čaj a pak si trochu popovídáme, ty a já. Co ty na to?“

„A o čem si budeme povídat?“

Hannah

Mám vyprávět něco o mamince, aha, ale nejdřív mě vůbec nic nenapadá. Myslím jen neustále na tu velkou ránu, když to auto maminku nabralo, a jak tam pak ležela ve žlutém kuželi světlometů na studené tvrdé zemi, s pokroucenýma rukama a nohama. Její kůže byla příliš bílá a krev, která prýštila z mnoha malých řezných ran v obličeji, příliš rudá. Karmínově rudá. Sklo světlometů se při nárazu roztříštilo, přímo mamince v obličeji. Posadila jsem se na kraj silnice, zavřela oči a jen jsem tu a tam tajně zamžourala, dokud se v temnotě neobjevilo bodré blikání sanitky.

Ale to všechno vlastně vůbec nemusím sestře Ruth povídat. Ona už dávno ví, že maminka měla nehodu. Jinak by tu přece nebyla. Sestra Ruth na mě civí. Pokrčím rameny a fouknutím udělám roztřesený důlek do svého čaje. Šípkový čaj, řekne sestra Ruth a že její dcera prý měla nejraději šípkový čaj, když byla ještě malá. „A vždycky s velkou lžící medu. Byla to taková mlsalka.“ Mlsalka. To slovo jsem ještě neslyšela, ale líbí se mi.

„Moje dcera se jmenuje Nina,“ podotkne sestra Ruth. „Jako Nina Simone, jedna moc slavná džezová zpěvačka. My baby don´t for shows,“ začne zpívat, ne zrovna hezky. „My baby don´t care for clothes. My baby just cares for me. Už jsi to někdy slyšela?“

Zavrtím hlavou.

„To jsem si mohla myslet,“ zasměje se. „Takovou muziku ve svém věku ještě neposloucháš. Nebo prostě zpívám moc špatně. No tedy, když byla Nina tak malá jako ty, chodily jsme skoro každý den na hřiště, pokud bylo počasí alespoň trochu dobré. A když ne, tak jsme doma skládaly puzzle nebo pekly placičky. Ach bože, ona nejraději jedla těsto přímo z mísy. A většinou ho snědla tolik, že to pak sotva stačilo na půl plechu placiček.“ Sestra Ruth se pořád ještě směje. Myslím, že má svou dceru hodně ráda.

„Puzzle taky skládáme,“ řeknu. „Ale placičky nepečeme. Moje maminka je někdy takové nemehlo, že proto raději dává od sporáku ruce pryč.“

Polekaně si rukou přikryju pusu. Nesmím pořád mluvit o mamince jako o nemehlu.

„Hannah?“

Člověk musí mít úctu ke svým rodičům.

„Myslím, že bychom si měly skutečně co nejdřív promluvit s tvým tatínkem,“ poznamená sestra Ruth. „Přemýšlej, možná tě přece jen napadne číslo vašeho telefonu.“

„My nemáme telefon.“

„Znáš tedy alespoň vaši adresu? Jméno ulice, kde bydlíte? Abychom mohli někoho poslat pro tvého tatínka.“

Zavrtím hlavou, hodně pomalu. Sestra Ruth to prostě nechápe.

„Nás přece nesmí nikdo najít,“ zašeptám.

Lena

Vzduch jako po dešti. První a poslední kousek čokolády, které vždycky nejvíc chutnají. Vzduch po fréziích. „Low“ album Davida Bowieho. Currywurst po dlouhé noci. Dlouhá noc. Bzučení tlustého čmeláka. Všechno, co dělá slunce, a je jedno, jestli vychází nebo zapadá či prostě jen svítí. Modré nebe. Šedé nebe. Černé nebe. Nějaké nebe. Způsob, jak má matka protočí panenky, když nečekaně přijde na návštěvu a nádobí není umyté. Stará hollywoodská houpačka v zahradě mých prarodičů, jak skřípe, a zní to, jako by zpívala podivnou píseň, když se na ní člověk houpe. Ta hloupá těžítka na ubruse, která vypadají jako jahody a citrony. Letní vítr, na tváři a ve vlasech. Moře, jeho šumění. Jemný bílý písek mezi prsty…

„Miluju tě,“ zasténá a odvalí své lepkavé tělo ode mě.

„Já tě taky miluju,“ hlesnu a schoulím se jako umírající srna.

„… fraktura žeber vlevo. Od druhého do čtvrtého žebra. Subperiostalní hematomy…“

Hannah

„Chceš tím říct, že mi nesmíš prozradit, kde bydlíte?“

Sestra Ruth se usmívá, ale není to opravdový úsměv, spíš jen poloviční a jen s jedním koutkem úst, tím pravým.

„Moje dcera taky měla ráda takové hry, když ještě byla malá.“

„Nina,“ řeknu, aby si sestra Ruth všimla, že jsem jí dobře naslouchala. Je třeba vždycky dobře naslouchat. „Ta mlsalka.“

„Ano, přesně tak, ta mlsalka,“ přikývne, odsune svůj šálek stranou a opře se kousek dál o stůl. „A takové hry jsou přirozeně taky zábavné. Ale víš, Hannah, někdy prostě není správný čas na něco takového, bohužel. Protože někdy jsou věci vážné. Když má někdo nehodu a dostane se do nemocnice, tak musíme vyrozumět jeho příbuzné. To je naše povinnost.“

Snažím se nemrknout, když se na mě teď dívá tímhle zcela určitým pohledem. Chci, aby mrkla první. Pak by totiž prohrála.

„Někdy, když je někdo těžce zraněný, jako tvoje maminka, je třeba udělat důležitá opatření.“

Kdo první mrkne, prohraje: takhle se to hraje.

„Rozhodnutí, která ten zraněný člověk nemůže učinit v té chvíli sám. Chápeš to, Hannah?“

Sestra Ruth prohrála.

„No dobře,“ povzdechne si.

Přikryju si rukou pusu a koušu se do rtu, aby si nevšimla, že se šklebím. Člověk se vlastně nemá nikomu posmívat, ani tehdy ne, když při mrkací soutěži prohraje.

„Já si jen myslela, že bychom si mohly trochu popovídat, než přijde policie.“

Policie je exekutivní orgán státu. Jejím úkolem je vypátrat trestné činy a přestupky proti pořádku. A mnohdy přichází, aby odebrala děti jejich rodičům. Nebo odvedla rodiče od jejich dětí.

„Přijde policie?“

„To je naprosto normální. Musí se přece nějak vysvětlit, jak došlo k nehodě, při které byla zraněna tvoje maminka. Víš, co to znamená, když někdo zaviní nehodu a ujede, Hannah?“

„To je trestný čin, nedovolené vzdálení účastníka nehody z místa nehody, kterou zavinil, tečka.“

Sestra Ruth přikývne. „To je trestný čin, který musí policie vypátrat.“

„A muž, který tam byl, pak bude mít mrzutosti?“

Sestra Ruth trochu přivře oči. „Byl to tedy muž, kdo řídil auto, ano? Proč se na to ptáš, Hannah?“

„Protože byl milý. O všechno se postaral a zavolal sanitku. Říkal, že zase bude všechno v pořádku. A dal mi svou bundu, když mi byla zima, jak jsme čekali na sanitku. Taky opravdu odešel těsně předtím, než sanitka přijela. Myslím, že se polekal stejně jako maminka a já.“

Už se teď nechci na sestru Ruth dívat.

„A stejně to nebyla jeho vina, že došlo k nehodě,“ pronesu svým myším hlasem. Tatínek vynalezl myší hlas pro maminčiny špatné dny, protože myslel, že by ji to rozčílilo, kdybychom se bavili hlasitě. Maminka potřebuje svůj klid, říkal pak vždycky. Mamince dnes není moc dobře.

„Jak to myslíš, Hannah?“ Zdá se, že sestra Ruth taky zná myší hlas, mluví teď totiž stejně. „A čí to byla vina?“

Musím uvažovat, jak to mám říct.

Soustřeď se, Hannah. Jsi už velká holka.

„Moje maminka někdy nedopatřením udělala hloupé věci.“

Sestra Ruth vypadá překvapeně. Překvapení je, když někdo slyší nebo zažije něco nečekaného. Může to být něco hezkého, jako dárek, který někdo dostane, i když nemá narozeniny. Moje kočka slečna Tinky byla takovým překvapením. Když tehdy tatínek přišel domů a řekl, že mi něco přinesl, myslela jsem na novou knížku nebo nějakou hru, kterou bych mohla hrát s Jonathanem. Ale pak mi ukázal slečnu Tinky, která od té doby navždy patří jen mně, jenom mně.

Překvapení ale může být taky něco špatného. Maminka, která uprostřed noci vyběhne z domu, to je moc špatné. Myslím raději rychle zase na něco hezkého. Na slečnu Tinky a její měkoučkou červeně žíhanou srst, která se vždycky tak hezky nahřeje, když sedíme společně na zemi před krbovými kamny, ona na mém klíně, moje ruce, které se dotýkají jejího kožíšku, můj studený nos, který se tiskne do jejího teplého týlu, její sladké malé pacičky.

„Hannah?“

Já nechci. Já chci myslet na slečnu Tinky.

„Máš doma problémy, Hannah?“

„Maminka nemá slečnu Tinky nijak zvlášť ráda. Už ji dokonce několikrát nakopla.“

„Máš snad problémy s maminkou?“

A ona je nemehlo, je jedno, co tatínek říká. Bez jeho pomoci nedokáže ani rozdělat oheň.

„Hannah?“

Jednou, to u nás doma byla přes týden zima a my tak mrzli, že jsme byli už jen unavení. Ale je to prostě moje maminka. A když na ni myslím, tak vím, že ji mám ráda. Láska, to je něco podobného jako štěstí. Pocit, který je hodně teplý a přiměje někoho k smíchu, prostě jen tak, i když nikdo neudělal nějaký vtip. Tak jako se směje sestra Ruth, když mluví o Nině. O té mlsalce.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

Noční nehoda