Děj a vystupující postavy jsou smyšlené.

Jakákoli podobnost s žijícími nebo reálnými osobami je čistě náhodná.

Anne Jacobs alias Marie Lamballe

CAFÉ ENGEL

Eine neue Zeit

Copyright © 2019 by Bastei Lübbe AG, Köln

Alle Rechte vorbehalten

Jacket Illustration © by Ildiko Neer/Trevillion Images; akg-images/Science Source

Jacket design © buerosued.de

Translation © 2020 by Zlata Kufnerová

ISBN  978-80-249-4116-5

PŘEDTÍM

HILDA

Wiesbaden, 22. března 1935

Jaro se ve městě ohlašuje dost opatrně. Žluté a fialové krokusy září v trávě lázeňského parku, narcisy vystrkují z půdy své světlezelené lístečky. Nyní, kolem poledne, není na široké Wilhelmstrasse takřka žádný ruch. Chodci lelkují kolem výkladních skříní, několik kurážných hostů už posedává u stolků v předzahrádce kavárny a užívá si předjaří při šálku kávy.

„Půjdeš taky?“ ptá se dvanáctiletá Hilda své přítelkyně.

Gisela se zastaví a popotáhne popruhy své těžké školní brašny, protože se jí zařezávají do ramen. Chvíli přemýšlí a pak zavrtí utrápeně hlavou. „Ne, dneska radši ne. Máma chce se mnou zajít k švadleně, nechá mi ušít dvoje nové šaty.“

„Ty se máš,“ povzdechne si Hilda. „Tvoje máma na tebe má vždycky čas.“

„Pchá,“ reaguje ihned otráveně Gisela. „Můžeme si to vyměnit. Ty půjdeš s mou mámou k švadleně a já se posadím k tvé mámě do kavárny U Anděla.“

To by ovšem Hilda taky nechtěla. Za prvé je Giselina matka dost přísná, a za druhé by Hilda kavárnu U Anděla nikdy a za nic na světě nevyměnila.

„Tak se tedy uvidíme zítra…,“ loučí se.

„Dobře, zítra… Můžu si ráno od tebe opsat úkol z počtů?“

„Pro mě za mě…“

Gisela jí zamává a běží pryč, směrem k uličce Webergasse. Modrý kabát, který si svlékla a přehodila přes školní brašnu, se jí ve větru nadouvá jako plachta. Hilda zamíří k rodičovské kavárně, kde se nad vchodem houpá naducaný andílek ze zlatavého plechu, držící v ruce šálek kávy. Také tady už sedí pár hostů u stolků, které Finchen postavila venku na chodník.

„Hele, Hilda!“ volá tlustá žena v kožichu. „Copak, to už je po škole?“

Je to paní Knaussová, ta má – jak tvrdí máma – hodně peněz, a Hilda má nakázáno chovat se k ní velmi zdvořile. Třebaže ta paní klade pitomé otázky, jako například právě teď.

„Ano, milostivá paní,“ naznačí pukrle.

Paní Knaussová se blahosklonně usměje a k své přítelkyni, která s tváří ztuhlou chladem objímá šálek s kávou, prohodí, že dnes se děti už sotva něco naučí. Přítelkyně přikývne. Také mladík, který s nimi sedí u stolku, tento názor sdílí.

„Máte ještě nějaké přání?“ ptá se Hilda. Zní to přesně tak, jak se vždycky ptá servírka Finchen. Hilda strašně touží po tom, aby mohla v kavárně obsluhovat, jenže bohužel nesmí.

„Třikrát kávu s koňakem,“ objedná si paní Knaussová a dodá, že Hilda je šikovné děvče.

To si světlovlasá Hilda myslí taky. Než vejde otočnými dveřmi do kavárny, sejme z ramen školní brašnu. Je to důležité, protože kvůli té brašně už jednou zůstala ve dveřích trčet. Také uvnitř ji několik hostů pozdraví, kavárna U Anděla má mnoho stálých hostů. Někteří přicházejí už dopoledne, vypijí kávu nebo si dají sklenku vína a přečtou si noviny.

Hilda pozdravy opětuje a zamíří ke skleněné vitríně se zákusky, kde právě servírka Finchen dává na talíř dva kousky čokoládového dortu se šlehačkou.

„Tři kávy s koňakem ke stolku venku,“ předá Hilda rutinovaně objednávku. Usedne u stolku hned vedle vitríny a uloží školní brašnu tak, aby ji nebylo vidět. Domácí úkoly nesmí psát dole v kavárně, protože máma je toho názoru, že je tu příliš hlučno a Hilda by se nedokázala soustředit. Jenže tak tomu není. Hilda je pevně přesvědčená, že kavárna je na psaní domácích úkolů tím nejlepším místem na světě. Při tichém cinkání nádobí, lžiček a dezertních vidliček se zde cítí nekonečně dobře a jako doma. A co teprve ty vůně, které kavárnu naplňují! Čerstvě pražená zrnková káva, vůně vanilky, hořkých mandlí a čokolády, nádech třešňovice nebo koňaku, ba dokonce i dým z doutníků a šustění novin… to všechno vytváří ono kouzelné živé aroma, které je pro kavárnu charakteristické.

Hilda vyjme z brašny početnici a hledá tužku. Tady u toho stolku ji četné dorty ve vitríně chrání před matčinými pohledy, a otec ji nehlídá, protože právě přicházejí operní pěvci ze zkoušky. Herci a hudebníci z divadla totiž chodí vždycky jen do kavárny U Anděla, všichni jsou to otcovi přátelé a cítí se tady dobře.

Hilda si přehodí blonďaté copy přes rameno, aby jí nepřekážely, a dá se do počítání. U obtížnějších příkladů se podívá nahoru ke štukovanému stropu, sleduje proplétající se ornamenty, a hned ji napadne řešení. V počtech je nejlepší ve třídě, žádná není tak hbitá jako Hilda Kochová. Jenom se slohy se dost natrápí, to pak někdy musí požádat o pomoc.

„Tak copak, Hildo? Ví máma, že tady vysedáváš?“

Servírka Finchen běží kolem s plně naloženým podnosem. Třikrát švarcvaldský třešňový dort, dvakrát tvarohový koláč se šlehačkou – určitě je to pro herce, ti si vždycky nacpou plné břicho. Operní pěvci jedí odpoledne jen málo, aby měli večer dobrý hlas. Zato po představení přijdou do kavárny a hltají bramborový salát, obložená vejce, plátky lososa a podobné dobroty. Tou dobou však musí Hilda bohužel do postele, a tak přihlíží vždycky jen odpoledne, kdy Marlena kmitá v kuchyni. Marlena odpovídá za studená jídla a je Hildinou dobrou přítelkyní; u ní smí vždycky ochutnat.

„Ty jsi taková první ochutnávačka,“ prohodí Marlena pokaždé.

„Musíš od všeho trochu sníst, jinak bych to nemohla poslat ven.“

Marlena je malá, hubená a má zelenkavé oči. Při práci nosí na hlavě šátek. Ukázala Hildě, jak se připravují obložená vejce a jak se krájí uzený losos. Ostrým nožem, našikmo a na velice jemné plátky…

Umí to moc šikovně, pochválila ji Marlena matce. Hlavně aby tě nerušila při práci, reagovala na to matka.

Máma to sice ještě neví – ale Hilda je pevně rozhodnutá, že se jednoho dne stane šéfkou kavárny U Anděla. S tátou už o tom mluvila a on souhlasil.

Za deset let, podotkl. Pak budeš plnoletá, ty moje děvenko. A budeš moct ten krám převzít.

Jenže u táty nemá člověk nikdy jistotu, že zítra neřekne něco jiného. Táta je ten nejmilejší člověk na světě. Jenže většinou platí, co řekne máma. Tak to v jejich kavárně chodí. A nahoře v bytě je to úplně stejné.

Náhle se cítí stísněně, protože v kavárně se nečekaně objeví matka a rozhlíží se. Zatraceně. Že by snad Finchen na ni žalovala? Ach, to by od ní bylo ohavné! Marlena by něco takového nikdy neudělala…

Jenže matka se o Hildu vůbec nezajímá, jde přes místnost ke stolku u okna, kde sedí otec s lidmi z Opery.

„Heinzi, buď tak laskav… něco od tebe potřebuju,“ volá a omluvně se na hosty usměje.

Táta je dobře vychovaný, hned vstane, a rodiče pak spolu tiše hovoří, těsně vedle vitríny se zákusky.

„Tohle nemůžu udělat, Elso. A už vůbec ne Maxi Pallenbergovi, který přišel loni tak nešťastně o život…“

Hilda napíná uši. Zpěváka a herce Maxe Pallenberga zná z fotografie, která visí vedle v salonku. Samozřejmě s podpisem. Kavárna U Anděla je plná takových fotografií, jsou všude na stěnách, většinou zarámované pod sklem, ale některé jen tak nalepené na kartonech. Mnohé jsou už zažloutlé, ale táta je na tyto fotografie velice pyšný a tvrdí, že představují největší poklad kavárny.

„Pallenberga můžeš nechat viset,“ šeptá matka. „Ale ten Kortner musí pryč. A Klaus Mann taky. Ten jako první.“

„To je zbabělý oportunismus, Elso. Co si o mně pomyslí moji přátelé?“

„Je to životní moudrost, Heinzi! Vždyť on je tam naproti v Kochbrunnenhalle. S celou svou družinou. Jen pár kroků od nás.“

„On má přece smysl pro umění, Elso. A divadlo miluje.“

Hilda slyší matčin tichý smích. Nezní však vesele. Spíš trpce. „Kde to žiješ? V zemi snů? Kdyby sem skutečně zašel a uviděl naše fotografie židovských umělců, hrozně by se rozzuřil, a kavárnu by nám zavřeli. Tak to bohužel je.“

„Ach Elso…“

„Já teď především pověsím Gründgense přes Kortnera. Přes Klause Manna dáme Richarda Strausse. A August Bebel musí rovnou zmizet.“

Otec sice vrtí hlavou, ale poddá se. To se dalo čekat. „Toho Bebela bych oželel, Elso. Ale ty ostatní… Vždyť je to hanba!“

„Nech to na mně, Heinzi.“

Matka pohladí otce po tváři a ten si jen zhluboka povzdechne, než se zase posadí k operním pěvcům. Matčiny oči pátrají po stěnách od fotografie k fotografii a pak se zastaví u Hildy, která sedí celá strnulá u svého stolku a předstírá, že tu vůbec není.

„Co tu chceš, Hildo? Neříkala jsem ti, že domácí úkoly máš dělat nahoře v bytě?“

Nejlepší obranou je odvést debatu někam jinam.

„Kdo je tam naproti v Kochbrunnenhalle, mami?“ Matka si odfrkne a Hilda vidí, že odpovídá jen nerada.

„Vůdce. Adolf Hitler. Je ve Wiesbadenu na návštěvě.“

No ano – teď si na to Hilda vzpomíná. Mluvilo se o tom ve škole.

Prý to je pro město velká čest, povídal třídní učitel pan Kimpel.

„A on přijde taky sem? K nám?“ Hilda je celá vzrušená. Až bude zítra ve třídě vykládat, že byl vůdce v kavárně U Anděla… ti budou koukat!

„Není to jisté… Ale mohlo by se to stát… A kde jsou vlastně kluci? August má venku zametat…“

Hilda pokrčí rameny, což znamená, že nemá tušení. A skutečně nemůže vědět, kde se Willi a August právě v tuhle chvíli potulují. Míří totiž na kolech ven, do Biebrichu na pozemek Ruperta Knausse, je tam rybník, kde je plno pulců a vodních vší; August má totiž velké akvárium.

Naštěstí jí máma dá zase pokoj a věnuje se fotografiím na stěnách. Počíná si moc chytře. Tváří se, jako kdyby musela obrázky očistit, některé hned odnese, ale zpátky nepřinese všechny. A zatímco Hilda dosud přemýšlí, co asi matka provede s těmi prázdnými místy na stěně, slyší, jak Axel Imhoff naproti u stolu pěvců nadšeně vykřikuje: „Já jsem to věděl! Tohle je nejšťastnější den mého života! Zpívat Radamese před vůdcem… Bože můj! Nemůžu tomu ani uvěřit…“

Aha, pomyslí si Hilda. Když Adolf Hitler dneska večer půjde do Opery, tak přijde určitě taky sem. Vždyť je to hned naproti. Pošilhává po pěvcích, kteří jsou najednou celí rozčilení. Dnes večer dávají Aidu. Od Verdiho. Hilda se v operách vyzná, protože od dětství pobíhala v kavárně mezi lidmi od divadla. Addi Dobscher tam taky zpívá, ale ne Radamese, protože není tenor, nýbrž baryton. Addi je takový velký, vlasy má už trochu šedivé, a vždycky mluví tak, že to zní jako z pivního sudu. Ale je opravdu milý, a kromě toho bydlí nahoře v domě.

„Jestli ten v divadle bude nebo ne,“ pronese teď hlasitě, „je mi úplně jedno.“

„To neříkej, Addi,“ namítne Sofie Künzelová. „S ním tu je taky Goebbels. A tak se možná dostaneš ještě k filmu do Babelsbergu.“ Hlasitě se směje a baví se Addiho odmítavými gesty.

„Ale jen pokud bych byl něžný, blond a děvče…,“ tvrdí s úšklebkem Addi.

Sofie Künzelová dnes večer taky vystupuje. Zpívá Aidu – i když je na to už vlastně příliš stará. A navíc příliš tlustá. Ale když stojí na jevišti a zpívá, má člověk dojem, že je ještě mladá. Hilda už párkrát na opeře byla, protože vždycky dostávají volné vstupenky. Je to tam nádherné, všechno se leskne zlatem a sametem. Táta jí vysvětlil, že dříve sedával v prostřední lóži císař. Ale při Mistrech pěvcích Hilda usnula, protože hudba nebrala konce.

„Já vám nerozumím,“ rozčiluje se Axel Imhoff. „Jde přece o čest. Smět zpívat před vůdcem je…“

Otočnými dveřmi teď vcházejí do kavárny korepetitor Alois Gimpel a novinář Hans Reblinger. Zdraví se s pěvci a odkládají kabáty, poplácají Finchen po oblých bocích a objednají si kávu.

„Jen klid. On už je zase v hotelu U Růže. Prý si chce oddechnout a převléct se na večer. Ale hotelový sluha říkal, že celou tu dobu jen telefonuje…“

Tak to sem asi nepřijde, pomyslí si Hilda zklamaně. Přes čokoládový dort se šlehačkou šilhá do kuchyně a zjišťuje, že Marlena už je tady. Zatraceně! A ona musí ještě napsat ten pitomý sloh. „Proč miluji své rodné město…“ Co si tady má normální člověk vymyslet? Protože Wiesbaden je hezký. Jenže Frankfurt je taky hezký. A když si udělají výlet autem do pohoří Taunus – tam je taky hezky.

Pátravě se rozhlíží po kavárně. Hans Reblinger nepřichází v úvahu, ten zaníceně diskutuje s tenorem Axelem Imhoffem, který dnes večer zpívá Rademese. Vzadu v rohu sedí u čaje a ovocného koláče úplně sama Julie Wemhönerová. Je to divadelní krejčová, šije kostýmy a taky bydlí nahoře v domě. Ačkoliv má rudé vlasy, je hezká jak obrázek, říká si Hilda. Je taková drobounká. A má zvláštní tajemné oči. Táta jednou prohlásil, že slečna Wemhönerová má pěkně za ušima. Hilda krátce uvažuje, zda by ji neměla požádat o pomoc, ale pak si to rozmyslí, protože Wemhönerová se určitě hned vrátí s pěvci do divadla. Bude lepší, když to zkusí s Eddim Graffem. Je herec a sedí u vedlejšího stolku zahloubaný do novin.

Vrhne ještě chvatný pohled do vedlejší místnosti, kde matka převěšuje fotografie, a pak ze školní brašny rychle vytáhne sešit a spěchá k Eddimu. Ten to nejspíš musel tušit, protože odkládá noviny, ještě než Hilda dorazí k jeho stolku.

„Tak co, Hildo?“ ptá se a šibalsky se usmívá. „Zase nějaký hloupý sloh?“

„Ano. A tentokrát ještě hloupější než jindy…“

„Tak se tedy ke mně posaď…“

Eddi Graff je už starý, je mu skoro padesát, ale všechny ženy ve Wiesbadenu ho zbožňují. Říká se, že kvůli jeho šedivým spánkům. A taky kvůli tomu, že na jevišti vždycky hraje tak vzrušující postavy. Hilda si uvědomuje, že Eddi Graff vlastně vypadá docela normálně, a když nehraje divadlo, je celkem nenápadný.

Teď hledá brýle, aby si mohl přečíst nadpis v jejím školním sešitě.

„Proč miluji své rodné město…,“ předčítá a na chvíli se zamyslí.

„Co tady může člověk napsat?“ ptá se s tichým povzdechem Hilda.

„No jo,“ prohodí s úsměvem Eddi. „Představ si hezký letní den. Školní volno. Co bys dělala?“

„Šla bych si zaplavat. Dolů k Rýnu. Nebo si postavila stan na zahradě. Nebo jezdila na lodičce v lázeňském parku…“

Správně. Teď se jí nápady jen rojí. Koupit si bonbony a lízátka. Toulat se s kamarádkami po Starém městě. Vyjet si na kole k Rýnu… vinice… zámek v Biebrichu. No ano – lázeňský park s velkým rybníkem. A přirozeně Wilhelmstrasse s platany. A kavárna U Anděla. Ta v každém případě. Ta je ve Wiesbadenu vůbec to nejdůležitější.

Eddi jí ještě trochu pomůže utřídit si myšlenky, a už to jede. Jednu stránku má brzy popsanou, a pak ještě půlku další. Hilda se rozhodne, že to stačí. Protože když toho člověk napíše hodně, nadělá jen plno chyb.

„Děkuju,“ zářivě se usměje na Eddiho Graffa. „To bylo od vás moc milé. Teď už vím, že své rodné město miluju. A taky proč.“

„Ano,“ přitaká Eddi. „Šťastní jsou ti, kdo jsou tady doma.“

Usměje se poněkud smutně a opře se na židli. Od stolku u okna se teď zvedají pěvci, berou si kabáty a chystají se k návratu naproti do divadla. Addi Dobscher pomáhá do kabátu Julii Wemhönerové, táta zahalí Sofii Künzelovou do přehozu lemovaného kožešinou a plivne jí přes levé rameno. „Tfuj, tfuj, tfuj…“

Hilda využívá situace a rychle strká sešit se slohem do školní brašny.

V kuchyni stojí Marlena a šušká si s Finchen. Jsou velice rozrušené a sotva si všímají toho, že do kuchyně přichází taky Hilda.

„Řekl mi to včera,“ šeptá Marlena. „Už má lodní lístky. Pozítří vyráží přes velkou louži. Do New Yorku.“

„Kdo?“ ptá se Hilda.

„No přece Eddi Graff. Chtěl s sebou vzít Wemhönerovou, jenže ona nechce… nechce pryč z Německa.“

Hilda nic nechápe. Proč pryč z Německa? Vždyť právě tvrdil, jak je šťastný, že je doma tady.

„Přece proto, že jsou Židi,“ vysvětluje Finchen. „Židi jsou naše neštěstí.“

„Nevykládej tomu dítěti takové věci!“ zlobí se Marlena.

LUISA

Panství Tiplitz u Marienburgu, Východní Prusko. Duben 1938

V tomhle roce nás čekají velké změny – prohlásila to babička se strnulou tváří na Silvestra při lití olova, když zírala do ohně v krbu. Luisa nemá babičku ráda, a je to vzájemné, ale přesto věří, že by to proroctví mohlo být správné. Je to tím nebem. Nikdy předtím si Luisa nevšimla, jak velkolepá je hra oblaků na širé obloze, jak krásné jsou měnící se barvy a tvary, s jakou rychlostí letí ty proměnlivé obrazy oblaků kolem. Když jim dnes ráno Joška pomáhal osedlat koně, vypadalo to, jako by byla obloha pokrytá šedivě melírovaným mramorem, hustou, drolící se hmotou, která směrem k východu rudě žhnula.

„Jako láva, kterou vychrlil velký Vesuv,“ prohodí Oskar, který se musí o prázdninách učit, protože jeho postup na gymnáziu v Gdaňsku je ohrožený. „Vulkán tím pokryl město Pompeju a všichni lidé, kteří tam žili, se udusili a shořeli…“

Významně na Luisu kývne a nasedne. Klisna Leni o několik kroků couvne a chystá se postavit na zadní, ale Oskar ji ihned usměrní. Ve svých sedmnácti jezdí na koni stejně jako jeho starší bratr Jost už od nejranějšího dětství a také čtrnáctiletá Luisa seděla už ve čtyřech letech na hřbetu trakénského koně. Toto ušlechtilé plemeno pěstovali na panství Tiplitz už dlouhá léta a prodávali je do celého světa, jak jí vyprávěl papá. Ten nikdy na koni nejezdí, nanejvýš si někdy vyjede v kočáře, a i to jen za dobrého počasí. Zato vede pro babičku účetní knihy. Když někdo otce hledá, skoro vždycky ho najde v knihovně.

„To město se jmenuje Pompeje, ne Pompeja,“ poznamená Jost.

„Chlapče, chlapče – jenom při opravné zkoušce nevykládej takové hlouposti!“

Oskar se zamračí – je ctižádostivý a trpí tím, že má špatnou paměť. Maturita je pro příslušníka rodu von Kammů věcí cti, pak následuje důstojnická kariéra. Ale především chtěl svými znalostmi historie imponovat sestřenici Luise. A právě tady ho musí Jost svým hnidopišstvím zostudit.

„Takové lapálie přece nejsou důležité,“ zavrčí.

„Co ty víš, chlapečku…“

Luisa mezitím už také nasedla a pohodlně se usadila v sedle. Půvabná hnědka Flavie hravě podupává na místě a neobratné pokusy valacha Balduina o sblížení odmítá se zlostným funěním.

Jost zatáhne svého koně energicky za uzdu. „Jsi valach, můj milý,“ prohodí se šibalským úsměvem. „Nezapomínej na to.“

Luisa jede v čele skupinky, oba mladí muži ji následují s mírným odstupem. Panství je vybudováno jako trojkřídlá usedlost, v jejímž středu stojí impozantní starý panský dům, budova z neomítnutých cihel. Před ním založili dobře udržovaný trávník s bílými lavičkami, sochami a květinovými záhony, kde se mohou domácí dámy procházet se svými hosty. Vpravo jsou koňské stáje, levé křídlo tvoří dvě vozovny pro kočáry a automobily panstva, vzadu pak stojí domky pro zaměstnance.

Koně klušou podél trávníku po široké písčité cestě, která se vpředu u zdi stáčí doleva a vede k bráně. Mladí lidé mlčky pozorují nestálou ranní oblohu, kterou slunce na východě právě odhaluje, jako když rozhrnuje hrubý šedivý závěs. Toto divoké představení nahoře v oblacích je úchvatně krásné, ale současně i děsivé, protože to vypadá, jako by v nebeské báni někdo vysekl štěrbinu, jíž nyní oslnivě proniká světlo.

„Pompézní, co?“ poznamená Jost.

Luisa mu přitaká. A zatímco vyjíždějí branou a zamíří k jezeru, velkolepý nebeský zázrak mizí a ranní svit zalévá celý obzor. Krajina pod oblohou je převážně plochá. Rozkládají se tu široké lány orné půdy, potažené už prvním světlezeleným chmýřím jara, a temně zelené louky, jimž vlhkost už brzy pomůže k mohutnému růstu. Dále vzadu jsou pak tmavé lesy, v nichž převládají buky, duby a smrky, a na podzim se tam bude pořádat hon.

Luisa je stále ještě v čele, pohání klisnu a nechá ji kus cesty klusat. Cítí v zádech pohledy bratranců, je to nový, dráždivý pocit. V lednu jí bylo čtrnáct a tělo se jí během několika málo týdnů změnilo. Má teď malá špičatá ňadra a útlý pás. Konečně se dostavilo taky měsíční krvácení, které jí matka už několik let předpovídala, a jakkoli matka kvůli tomu vzdychá, Luisa je pyšná, že se konečně stala opravdovou ženou. Je příjemné vědět, že Oskar a Jost, kteří tráví na panství velikonoční prázdniny, se na ni teď dívají s novým, uctivým zájmem. Zatímco dříve se „té malé“ rádi posmívali a občas ji vystavovali zlomyslným žertům, nyní Luisa cítí, že má nad oběma moc. Nepatří k těm, kteří by takovou moc zneužívali, ale je dobré ji mít a vyzkoušet si ji. Pro dnešní ranní vyjížďku si dlouhé černé vlasy nezastrčila pod čepici, nýbrž je nechala volné, takže jí ve větru vlají jako hedvábný smuteční prapor. Když vyletí do výšky příliš prudce, zachytí Luisa ozdobu své hlavy oběma rukama a stočí ji. Dobře přitom ví, že vítr s ní za pár minut znovu začne dovádět.

I přes počínající jaro je ještě chladno. Před jejich ústy a nozdrami koní vlaje bílá mlha, v hlubších brázdách oranice jsou dosud vidět třpytící se výtvory mrazu. Je teprve duben, a to se taky může stát, že se krajina během několika hodin ponoří do sněhu. Jako natruc rozkvétají v lesní půdě nesčetné sasanky, vypadající jako hebký bílý jarní obláček, který se snesl k zemi. Malé kvítky si musí pospíšit, neboť až se stromy zaplní listím, bude jim na lesní půdě chybět světlo.

Když mají nadohled řeku Nogat, Luisa svou klisnu zastaví a ohlédne se po obou mladících.

„Docela pěkně ses rozjela, Lízinko,“ poznamená s úšklebkem Oskar.

„Tlouštík Balduin už je asi trochu unavený, nemyslíš, Joste?“

Jost přitáhne svému koni uzdu a zatváří se poněkud rozzlobeně. Joška krmil jeho valacha přes zimu skutečně dost vydatně, ale koni to příliš neprospělo: Balduin teď svým dcerám Leni a Flavii stačí jen s námahou.

„Podívejte se!“ volá Jost, aby odvedl řeč od svého unaveného koně.

„Tamhle u řeky řežou ledové kry. To musí být těžká práce. Určitě se při tom pořádně zapotí…“

Zima byla tuhá a postarala se řekám a jezerům o tlustou vrstvu ledu. Když na jaře začne led tát, vítr často žene kry ke břehu, kde se tyčí v podobě bělavých ledových hor, zatímco voda za chladných nocí znovu zamrzá. Lidé z vesnic se do těch ledových ker pouští s pilami a sekerami, řežou je do bloků a dopravují do ledáren, kde vydrží celé měsíce. Led pro chladničky lidí z města představuje v létě dobrý obchod. Život je tady tvrdý, zimy jsou dlouhé a mrazivé, času na setí a sklizeň je málo. Především vesničané to nemají lehké, a tak využívají každou příležitost, aby si trochu přivydělali.

Trojice mladých lidí práci řezáčů ledu chvíli pozoruje a rukama si chrání oči před sluncem, které teď šedivé ranní nebe konečně dobylo. Nad zemí plují bělavé odrazy mraků, které svými stíny hladí louky i oranici a vytvářejí nové kouzelné tvary. Na lukách u břehu řeky se shromáždilo vodní ptactvo: labutě, kachny a husy. Vedle nich je kolonie bílých čápů, kteří zde odpočívají na své cestě na sever. Brzy už potáhnou nad krajinou jeřábi. Luisa miluje jejich hlasitý křik, který ji ráno často probudí a donutí zajít k oknu, aby mohla pozorovat, jak letí kolem. Létají v zubatém útvaru, jako šíp vytvořený z tvorů mávajících křídly a směřujících ke vzdálenému cíli, který jim udává pud. Luisa už jako malá při tomto pohledu pociťovala touhu připojit se k jejich putování, bez ohledu na to, kam ji to dovede a co se jí během cesty přihodí.

„Pojedeme až ke břehu řeky?“ ptá se svých průvodců.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

PŘEDTÍM

HILDA

LUISA