SHARI LAPENA

JEDEN Z NÁS

KALIBR

SOMEONE WE KNOW

Copyright © 2019 by 1742145 Ontario Limited

Translation © Naďa Špetláková, 2020

ISBN 978-80-242-6592-6

Manuelovi

Prolog

Pátek 29. září

STOJÍ VZADU V KUCHYNI a velkými okny vyhlíží ven. Otočí se ke mně – husté hnědé vlasy jí přitom zavlají – a já v jejích dokořán otevřených tmavých očích vidím zmatení a potom nenadálý strach. Zaznamenala, co se tu děje, pochopila, že je v nebezpečí. Zadíváme se na sebe. Vypadá jako nádherné, vyděšené zvíře. Ale je mi to jedno. Cítím příval emocí – čirou, živelnou zlost; líto mi jí není ani v nejmenším.

Oba si uvědomujeme, že mám v ruce kladivo. Čas jako by se zpomalil. Jistě se to semele rychle, ovšem působí to právě naopak. Otevře pusu, chce něco říct. Jenže mě nezajímá, co má na srdci. Možná se jenom chystala začít křičet.

Vrhnu se k ní. Bleskově švihnu rukou a kladivo jí tvrdě dopadne na čelo. Následuje odporný zvuk a šokující výstřik krve. Z úst jí nevyjde nic, jen zalapá po dechu. Začne se hroutit a zároveň ke mně vztáhne ruce, jako by prosila o milost. Anebo mi chce sebrat to kladivo. Zavrávorá, jako skolený býk. Znovu se rozeženu kladivem, tentokrát ji zasáhnu do temene a úder je silnější, protože má hlavu níž. Můžu se líp rozmáchnout, navíc ji chci dorazit. Choulí se na kolenou, do tváře jí nevidím. Pak přepadne dopředu a zůstane ležet bez hnutí.

Stojím nad ní, ztěžka dýchám a z kladiva v mojí ruce odkapává krev.

Potřebuju vědět na sto procent, že je po ní, a tak ji uhodím ještě několikrát. Bolí mě ruka a funím jako o život. Kladivo je ulepené krví a na oblečení mám cákance. Sehnu se a převrátím ji. Jedno oko má rozbité. Druhé má otevřené, ale život z něj vyprchal.

Pondělí 2. října

AYLESFORD, MĚSTO VE STÁTĚ New York, se pyšní mnoha půvaby – pozornost upoutá zejména historické centrum na březích řeky Hudson a dva majestátní mosty. Hudsonské údolí je proslulé svou přírodní krásou, a když se vydáte přes řeku, dostanete se za hodinu, povětšinou po dobrých silnicích, hluboko do pohoří Catskill, kde jsou tu a tam rozeseta malebná městečka. K nádraží v Aylesfordu přiléhá velkorysé parkoviště a v příznivých intervalech odtud odjíždějí vlaky do New York City – do dvou hodin můžete být na Manhattanu. Zkrátka bydliště snů. Jistě, jsou tu i problémy, ostatně jako všude.

Robert Pierce vejde na aylesfordskou policejní stanici – do nové, moderní budovy z cihel a skla – a přistoupí k recepci. Policista, který tu sedí a něco ťuká do počítače, zvedne ruku na znamení, ať chvilku vydrží.

Jak by se asi choval normální manžel? Robert si odkašle.

Policista se na něj podívá. „Prosím, ještě moment.“ Zatímco dopisuje, Robert čeká. Nakonec se policista obrátí na něj. „Co byste potřeboval?“ zeptá se.

„Chtěl bych nahlásit pohřešovanou osobu.“

Policista Robertovi rázem věnuje plnou pozornost. „Kdo se pohřešuje?“

„Moje žena. Amanda Pierceová.“

„Vaše jméno?“

„Robert Pierce.“

„Kdy jste manželku viděl naposled?“

„V pátek ráno, když odjížděla do práce.“ Znovu si odkašle.

„Z kanceláře pak měla jet rovnou s kamarádkou na víkend. Z práce odešla tak, jak měla, ale včera večer se nevrátila. A teď máme pondělí dopoledne, a ona pořád není doma.“

Policista se na něj pátravě zadívá. Robert cítí, jak pod upřeným pohledem toho muže rudne. Ví, jak to celé vypadá. Ale nesmí se tím nechat vyvést z míry. Tohle potřebuje udělat. Musí nahlásit, že jeho žena zmizela.

„Zkoušel jste jí volat?“

Robert se na něj nevěřícně podívá. Nejradši by se zeptal:

Máte mě za blbce? Ale nezeptá. Místo toho zoufale prohlásí:

„Jistěže jsem to zkoušel. Několikrát. Ale vždycky jsem se rovnou dovolal do schránky a Amanda se mi neozvala. Asi si ten telefon vypnula.“

„A její kamarádku jste kontaktoval?“

„No právě proto jsem nervózní,“ přizná Robert. Nepřirozeně se odmlčí. Policista čeká, až zase spustí. „Caroline Luové, to je ta kamarádka, jsem telefonoval, a ona mi řekla, že si na víkend nic nedomlouvaly. Neví, kde by Amanda mohla být.“

Následuje ticho, pak policista prohodí: „Aha.“ Pohlédne na Roberta s určitou obezřetností, či přímo lítostí. Robertovi se to nelíbí.

„Co si vzala s sebou?“ ptá se policista. „Kufr? Pas?“

„Zabalila si na víkend. Měla s sebou tašku s věcmi na přespání. A kabelku. Jestli… Jestli si vzala i pas, to nevím.“ Potom Robert dodá: „Říkala, že nechá auto na nádraží a pojede vlakem na Manhattan, užít si nákupy s Caroline. Ale já jsem dneska hned ráno prošel celé parkoviště, a její auto jsem tam nenašel.“

„Nechci, aby to vyznělo necitlivě,“ řekne policista, „ale… víte jistě, že se nevídá s někým jiným? Že vám nelže?“ Opatrně dodá: „Víte, jestli vám lhala, že jede na víkend s kamarádkou… Možná se ve skutečnosti vůbec neztratila.“

Robert namítne: „To by podle mě neudělala. Něco by mi řekla. Nenechávala by mě na pochybách.“ Uvědomuje si, že působí tvrdohlavě. „Chci nahlásit její zmizení,“ trvá na svém.

„Neměli jste doma problémy? V manželství to klapalo?“

„Všechno bylo v pořádku.“

„Děti máte?“

„Ne.“

„Dobrá. Já si poznamenám vaše údaje a její popis a uvidíme, co se dá dělat,“ pronese policista váhavě. „Ale abych byl upřímný, zdá se, že je pryč z vlastní vůle. Zřejmě se zase objeví. Lidi odcházejí každou chvíli. To byste se divil.“

Robert na něj vrhne chladný pohled. „Vy po ní ani nebudete pátrat?“

„Můžete mi nadiktovat adresu, prosím?“

Kapitola 1

Sobota 14. října

OLIVIA SHARPEOVÁ SEDÍ V KUCHYNI s hrnkem kávy a prosklenými posuvnými dveřmi nepřítomně vyhlíží do zahrady. Je polovina října a javor vzadu poblíž plotu je překrásně zbarvený, do červena, oranžova a žluta. Tráva je pořád zelená, ale zbytek zahrady už je uchystaný na zimu; co nevidět přijdou první mrazíky, pomyslí si Olivia. Zatím si každopádně užívá jasné sluneční světlo, které se vlévá ze zahrady až do její vzorně čisté kuchyně. Nebo se o to aspoň pokouší. Je totiž těžké si cokoli užívat, když to v ní pomalu začíná vřít.

Její syn Raleigh ještě nevstal. Jistě, je sobota a on chodil celý týden do školy, jenže jsou dvě hodiny odpoledne a ji naprosto vytáčí, že doteď spí.

Odloží hrneček a po schodech potažených kobercem už poněkolikáté vystoupá do prvního patra. Přede dveřmi do synova pokoje zaváhá, připomene si, že nemá křičet, pak zlehka zaťuká a otevře. Chlapec podle očekávání tvrdě spí. Hlavu má schovanou pod přikrývkou – přetáhl si ji přes hlavu před půlhodinou, to za ním přišla naposledy. Olivia ví, že Raleigh nesnáší, když ho budí, jenže co má dělat, pakliže nevstane sám od sebe? Nechat ho prospat celý den? O víkendech mu ráda dopřeje víc odpočinku, ale už je odpoledne, prokristapána.

„Raleighu, vstávej. Už byly dvě.“ Vadí jí, když slyší, jak podrážděně mu to říká, jenomže dennodenně vynakládá tolik energie na to, aby toho kluka dostala z postele, že je těžké se kvůli tomu nerozčilovat.

On se ani nepohne. Olivia stojí, shlíží na něj a pociťuje nejednoznačnou směsici lásky a zmaru. Je to hodný kluk. Chytrý, ale chybí mu motivace. Dovede být zlatý. Je jenom líný – nejenže sám nevstává, ale bez nekonečného komandování nedělá ani úkoly, ani nepomáhá doma. Prý to její komandování nesnáší. No, to ona taky. Říká mu, že kdyby ji poslechl napoprvé, nemusela by mu pořád všechno opakovat, jemu to však asi nedochází. Přičítá to jeho věku. S šestnáctiletými kluky to je o život. Doufá, že až mu bude tak osmnáct nebo devatenáct, dovyvine se mu prefrontální kortex a on začne lépe fungovat a chovat se zodpovědněji.

„Raleighu! No tak, vstávej.“ Pořád se nehýbá, nebere na vědomí její existenci, nevydá sebemenší zvuk. Olivia si všimne, že na nočním stolku leží displejem nahoru jeho telefon. Fajn, takže jestli nehodlá vstávat, zabaví mu ho. Představuje si, jak po něm syn bude šátrat, ještě než vůbec stáhne přikrývku z hlavy. Matka popadne telefon a odejde z místnosti, přičemž za sebou práskne dveřmi. Raleigh bude zuřit, každopádně ona už zuří taky.

Vrátí se dolů a položí telefon na kuchyňskou desku. Přístroj cinkne. Objeví se zpráva. Olivia mu do telefonu ani do počítače nikdy nenahlížela. Nezná ani jeho hesla. Navíc mu naprosto věří. Jenže ta zpráva zrovna vyskočila na displeji, který má ona přímo před sebou.

Vloupal ses tam včera?

Ztuhne. Co to má sakra znamenat?

Další cinknutí. Našels něco zajímavýho?

Obrátí se jí žaludek.

Napiš mi, až budeš vzhůru.

Olivia vezme telefon do ruky, dívá se na displej a čeká na další zprávu, žádná už ale nepřijde. Pokusí se do telefonu dostat, jenže je pochopitelně zaheslovaný.

Její syn nebyl včera večer doma. Prý šel do kina. S kamarádem. Se kterým, to neříkal.

Olivia se sama sebe ptá, co má dělat. Měla by počkat, až se chlapcův otec vrátí ze železářství? Nebo by měla nejdřív promluvit se synem? Padne na ni hrozná tíseň. Je možné, že Raleigh provádí nějaké špatnosti? Zdráhá se tomu uvěřit. Je sice líný, ale není to ten typ, který by dělal průšvihy. Zatím s ním ještě nikdy nebyly potíže. Doma to má dobré, má pohodlný život a dva milující rodiče. Přece by nemohl…

Jestli to je tak, jak to vypadá, jeho otec bude taky zuřit. Možná by si nejdřív měla promluvit jenom s Raleighem.

Stoupá po schodech; dřívější směsici lásky a zmaru rázem vystřídala ještě komplikovanější kombinace zlosti a strachu. Olivia vpadne s telefonem v ruce do místnosti a strhne mu peřinu z hlavy. Mladík otevře unavené oči; vypadá podrážděně, jako právě probuzený medvěd. Jenže ona je taky rozčílená. Nastaví mu telefon před obličej.

„Cos to včera večer prováděl, Raleighu? A netvrď mi, žes byl v kině, protože na to ti neskočím. Radši všechno vyklop, než přijde táta.“ Srdce jí nervózně buší. Co to mohl vyvádět?

Raleigh se podívá na matku. Stojí nad ním s jeho mobilem v ruce. Proč na něj vůbec sahá? A co to vykládá? Je naštvaný, ale zároveň ještě napůl spí. Nikdy se nebudí na povel; musí se chvíli probírat.

„Cože?“ vysouká ze sebe. Je nakrknutý, že sem vtrhla, když spal. Ustavičně ho budí. Pořád musí někoho uhánět. Jeho máma musí mít vždycky a o všem přehled, to ví každý. Měla by se naučit být víc v pohodě. Teď ale vypadá, že se vážně zlobí. Takhle vzteklou ji ještě nikdy neviděl. Najednou ho napadne, kolik je asi hodin. Obrátí se a podívá se na budík. Čtvrt na tři. No a co? Jde snad o život?

„Cos to sakra prováděl?“ doráží na něj máma s vyčítavě napřaženým telefonem.

Raleighovi poskočí srdce. Jak moc toho máma ví? Dostala se mu do mobilu? Jenže pak si vzpomene, že nezná jeho PIN, a zase začne klidně dýchat.

„Náhodou jsem se ti podívala na telefon, zrovna když přišla zpráva,“ řekne máma.

Raleigh si s námahou sedá, v hlavě vymeteno. Do háje. Co si asi přečetla?

„Podívej se,“ vyzve ho Olivia a hodí mu telefon.

Chlapec odemkne displej a uvidí usvědčující textovky od Marka. Sedí, pročítá je a přemýšlí, jak z toho ven. Bojí se pohlédnout matce do očí.

„Raleighu, podívej se na mě,“ řekne Olivia.

To po něm chce vždycky, když je rozčilená. Mladík pomalu zvedne hlavu. Teď už se úplně probral.

„Co znamenají ty zprávy?“

„Jaký zprávy?“ ptá se přihlouple ve snaze získat čas. Jenže ví, že je v úzkých. Ty textovky vyznívají dost jednoznačně. Jak mohl Mark udělat takovou kravinu? Raleigh znovu sklopí oči k telefonu; je to jednodušší než dívat se na matku. Vloupal ses tam včera? Našels něco zajímavýho? Napiš mi, až budeš vzhůru.

Začne panikařit. Jeho mozek nedokáže dostatečně rychle vyplodit nic, co by matku uspokojilo. Jediné, co ho napadne, je dost zoufalé: „Je to jinak, než to vypadá.“

„No tak to je dobře,“ odpoví matka nejsarkastičtějším tónem, jakého je schopná. „Protože to vypadá, jako by ses někam vloupal.“

Raleigh to použije jako záchytný bod. „Tak to ale není. Já jsem nic neukrad.“

Olivia se na něj rozezleně podívá. „Uděláš nejlíp, když mi všechno řekneš, Raleighu. A hlavně nekecej.“

Ví, že se z toho nevykroutí, když to bude popírat. Uvízl jako krysa v pasti a teď mu nezbývá než minimalizovat škody. „Jo, vlezl jsem k někomu domů, ale nic jsem neukrad. Spíš jsem… jenom tak koukal,“ zamumlá.

„Takže ty ses k někomu včera v noci opravdu vloupal?“ řekne matka šokovaně. „To snad není pravda! Raleighu, co tě to napadlo?“ Rozhodí rukama. „Proč jsi to proboha udělal?“

Chlapec sedí na posteli, ani nemukne, protože netuší, jak by to vysvětlil. Dělá to kvůli zábavě, vzrušení. Baví ho chodit do cizích domů a nabourávat se lidem do počítačů. To se jí ale neodváží prozradit. Stejně by ale mohla být ráda, že aspoň nebere drogy.

„Čí to byl dům?“ zeptá se matka.

Raleigh usilovně přemýšlí. Na to odpovědět nemůže. Kdyby jí prozradil, u koho včera v noci byl, začala by vyšilo vat. A on nechce ani pomyslet na to, jaké by to mohlo mít důsledky.

„Nevím,“ zalže.

„No a kde to teda bylo?“

„Nevzpomínám si. Stejně to je jedno. Nic jsem nesebral! Vůbec nezjistí, že jsem tam byl.“

Máma se k němu nakloní a řekne: „To si piš, že zjistí.“ Vyděšeně se na ni podívá. „Jak to myslíš?“

„Ty se teď oblékneš a ukážeš mi dům, kam ses vloupal, pak tam zaklepeš a omluvíš se.“

„To nemůžu,“ namítne nešťastně.

„Můžeš a uděláš to,“ rozhodne matka. „Ať chceš, nebo nechceš.“

Raleigh se začne potit. „Mami, to nemůžu. Prosím, nenuť mě k tomu.“

Matka se na něj pátravě podívá. „Co přede mnou ještě tajíš?“

V té chvíli se otevřou domovní dveře a Raleighův otec si s hvízdáním odloží klíče na stolek v předsíni. Chlapci se rozbuší srdce a udělá se mu nevolno. Matku vždycky nějak zvládne, ale otec – nedokáže si představit, jak ten bude reagovat. Na tohle se nepřipravil; ani ve snu ho nenapadlo, že to někdy praskne. Ten Mark je debil.

„Vstávej, ihned,“ přikazuje matka a strhne z něj zbytek přikrývky. „Promluvíme si s tátou.“

Raleigh se vydá v pyžamu po schodech dolů, celý zpocený. Když dojdou do kuchyně, otec na ně překvapeně pohlédne. Z jejich výrazu očividně vyčetl, že něco není v pořádku.

Ihned přestane pohvizdovat. „Co se děje?“ zeptá se.

„Snad abychom se všichni posadili,“ navrhne matka a odsune židli u kuchyňského stolu. „Raleigh se ti musí svěřit s něčím, co se ti nebude líbit.“

Usednou ke stolu. Skřípění židlí šoupajících se po podlaze drásá Raleighovi nervy jako nehty přejíždějící po tabuli.

Musí se přiznat. To si uvědomuje. Ale nemusí jim říct všechno. Teď už se trochu probral, víc mu to myslí. „Tati, je mi to moc líto, a vím, že to nebylo správný,“ spustí. Hlas se mu třese a má pocit, že nezačal špatně. Jenže otec už se mračí a Raleigh má strach. Zaváhá.

„Co jsi sakra udělal, Raleighu?“ zeptá se otec.

Chlapec se na něj dívá, ale slova nepřicházejí. V jeden moment si připadá úplně ochromený.

„Vloupal se k někomu do domu,“ prohlásí nakonec matka.

„Cože?“

V otcově tónu je jasně znát šok a rozhořčení. Raleigh rychle sklopí zrak k podlaze. „Nevloupal jsem se tam. Jenom jsem tam vlezl,“ řekne.

„Co tě to napadlo, do háje?“ ptá se otec.

Raleigh pokrčí rameny, ale neodpoví. Pořád upírá oči na podlahu.

„Kdy to bylo?“

Olivia chlapci položí ruku na rameno a pobídne ho k odpovědi. „Raleighu?“

Konečně zvedne hlavu a podívá se na otce. „Včera večer.“

Otec na něj zůstane civět s otevřenou pusou. „Takže když jsme tu měli na návštěvě kamarády a ty jsi měl být v kině, tak ses ve skutečnosti vkradl k někomu domů?“ Mluví stále hlasitěji, konec věty už zakřičí. Chvíli je ticho. Vzduch se chvěje napětím. „Byl jsi sám, nebo vás bylo víc?“

„Sám,“ zahuhlá Raleigh.

„Takže se ani nemůžeme utěšovat vědomím, že tě k tomu naprosto nepřijatelnému, trestnému jednání někdo navedl?“ Raleigh by si nejradši zacpal uši, aby ten křik nemusel poslouchat, jenže ví, že by to tátu rozdráždilo ještě víc. Chápe, že když byl sám, působí to celé ještě hůř.

„Čí to byl dům?“

„Nevím.“

„A co se teda stalo?“ Letmo se podívá na Olivii, pak zase na syna. „Chytili tě?“

Raleigh zavrtí hlavou a jeho matka vysvětlí: „Ne, všimla jsem si zpráv na jeho telefonu. Raleighu, ukaž ty zprávy tátovi.“

Syn odemkne mobil a předá ho otci. Ten se nevěřícně zadívá na displej. „Prokrista, Raleighu? Jaks to mohl udělat? Udělals to už někdy dřív?“

S otcem je jeden problém – vždycky ví, na co se má zeptat. Na to, co jeho mámu, otřesenou šokem, vůbec nenapadlo.

Raleigh to totiž už udělal, a to několikrát. „Jenom jednou,“ zalže a vyhne se otcovu pohledu.

„Takže ses vloupal do dvou domů.“ Přikývne.

„Ví o tom někdo?“

Raleigh zavrtí hlavou. „Jistěže ne.“

„Jistěže ne,“ zopakuje táta sarkasticky. Táta dovede být sarkastičtější než máma. „Tvůj kamarád o tom ví. Co ten je zač?“

„Mark. Ze školy.“

„Ještě někdo?“

Raleigh váhavě zakroutí hlavou.

„Je možnost, že by na to někdo mohl přijít? Byly tam bezpečnostní kamery?“

Raleigh znovu zavrtí hlavou a pak se na otce podívá. „Kamery tam nebyly. To jsem si ověřil.“

„Panebože, to se mi snad zdá. Tohle mě má uklidnit?“

„Vůbec neví, že jsem tam byl,“ ohradí se Raleigh nejistě.

„Dával jsem si pozor. A nic jsem nevzal – to už jsem říkal mámě. Nezpůsobil jsem žádnou škodu.“

„A cos tam teda dělal?“ chce vědět otec.

„Nevím. Jen jsem se tak rozhlížel.“

„Jen jsem se tak rozhlížel,“ opakuje po něm otec a Raleigh si připadá, jako by mu bylo asi tak šest. „A cos tam hledal? Dámský spodní prádlo?“

„Ne!“ vykřikne Raleigh a zrudne studem. Není přece úchyl.

„Díval jsem se hlavně do počítačů.“

„Pane na nebesích!“ zařve otec. „Ty ses těm lidem hrabal v počítačích?“

Raleigh ztrápeně přikývne.

Otec praští do stolu a vstane. Začne přecházet po kuchyni a se zlostným výrazem hledí na Raleigha. „Copak lidi nepoužívají hesla?“

„Já se do nich někdy umím dostat i bez hesla,“ odpoví chlapec třesoucím se hlasem.

„A cos teda dělal, když ses tak rozhlížel po cizích soukromých počítačích?“

„No…“ Najednou se to na něj všechno navalí. Cítí, jak křiví pusu ve snaze nerozbrečet se. „Jenom jsem z legrace napsal pár e-mailů z… z cizí adresy.“ A potom, což je u něj zcela neobvyklé, propukne v pláč.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog

Kapitola 1