Ursula Poznanski, Arno Strobel

ANONYM

Copyright © 2016 by Rowohlt Verlag GmbH, Reinbek bei Hamburg

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2020 by Radovan Baroš

ISBN  978-80-242-6546-9

Chtíč plodí vraždu tak,

jak oheň dým.

William Shakespeare

Prolog

Srazí ho na špinavou zem a strhají mu z těla všechno, co má na sobě. Jeho výstroj, uniformu i spodní prádlo. Bijí ho a kopají do něj. Ve snaze chránit si obličej a genitálie se přikrčí a přitiskne si ruce k hlavě.

Je jich tak dvacet až třicet, šaty jim splývají volně podél těla a někteří z nich mají na sobě nábojové pásy. Ansar Dine.

Přepadli ho a dva jeho kamarády při rutinní kontrole v jednom zapadákově nedaleko provincie Azavad na severu Mali, když tudy pozdně odpoledne projížděli v džípu. Zatímco Serge a Ralf byli během útoku zabiti, jeho zpacifikovali pažbami ručnic a odvlekli na okraj vesnice.

Za hlasitého pokřiku mu svážou ruce, brutálně ho odtáhnou k jednomu domu a v podřepu posadí zády ke stěně. Předloktí mu spočívají na nahých stehnech.

Jeden z nich k němu přistoupí a ukáže mu ruční granát. Ten typ zná. Americký granát vzor M67, účinný rádius patnáct metrů, do pěti metrů smrtelný. Ukořistěný islamistickými fanatiky během přepadení ze zálohy nebo pořízený jejich sympatizanty na černém trhu.

Muž zadrmolí jakási nesrozumitelná slova v jazyku Tuaregů, vytáhne závlačku granátu a odhodí ji na zem. Nato mu zasadí prudký úder do obnažené hrudi, v jehož důsledku se převalí dozadu. Zeď ho zadrží, takže se neskulí na záda. Než se stihne narovnat, strčí mu muž ruční granát mezi stěnu a lopatky. Zasténá bolestí. Kovové vejce ho tlačí do páteře a bezpečnostní pojistka se mu zadírá do kůže.

Odkudsi k němu doléhají výkřiky. Pronikavé, hysterické výkřiky. Muži na něj naposledy s opovržením pohlédnou, načež se k němu obrátí zády.

Soustředí se na to, aby jeho záda vyvíjela na granát neustále konstantní tlak. Pokud vyklouzne a spadne nebo třeba i jen trochu sklouzne a bezpečnostní pojistka se uvolní, je s ním amen. Přesně tři vteřiny a bouchne to. Příliš málo času, než aby se z této pozice stihl přesunout do bezpečí.

Výkřiky jsou stále silnější. V úzké uličce se objeví dvojice bojovníků Ansar Dine, kteří za sebou táhnou jakousi ženu. Ne, to není žena. Z té vzdálenosti si tím není úplně jistý, ale podle všeho je jí nanejvýš tak patnáct let. Na sobě má západní oblečení a zcuchané černé vlasy jí splývají do obličeje.

Muži se zastaví malý kousek od něj a odhodí ji na špinavou zem. Stejně jako předtím on se i dívka celá přikrčí. Muži na ni chvíli křičí, načež jí z těla strhají oblečení. Než jí však svážou ruce, přetáhnou přes ni ještě burku, kterou přinese třetí muž. Teprve pak ji postaví na nohy a vlečou ji směrem k místu, kde sedí. Když se dostanou až k němu, slyší její sténání. Vnímá paniku v jejím hlase, strach z něčeho, čemu nelze uniknout.

O pár minut později je dívka opřená zády o zeď jen pár metrů od něj ve stejné pozici jako on.

Muži stojí v hloučku a ještě chvíli ji pozorují. Pak se otočí a zmizí v uličce. Zůstanou jen dva, jež se usadí do písku do stínu domu vzdáleného asi padesát metrů.

Uvažuje, jak dlouho to dívka asi vydrží. Dvě hodiny, možná tři. Pokud má silnou vůli a dobrou fyzickou kondici.

Téměř bez přestání na něj mluví plačtivým, prosebným tónem. Ačkoliv hovoří francouzsky, nerozumí jí ani slovo. Hledí na ni a nabádá ji, aby zmlkla a šetřila silami. Ona však mluví dál. A nepřestává naříkat.

Cítí mravenčení v nohou. Neuplyne ani půl hodiny a zapadne slunce. Za pár minut bude tma. V této proklaté zemi je soumrak krátký.

Objeví se několik místních lidí. Chvíli tam jen tak postávají.

Jakmile však spatří onu dvojici ozbrojenců, sklopí pohled a rychlými kroky mizí pryč.

Dívka to nevydrží ani tři hodiny. Popravdě nevydrží ani dvě.

Současně s výbuchem, jenž ho téměř připraví o rozum, pocítí v celém těle bodavou bolest. Cosi mu vystříkne do obličeje, cosi horkého a vlhkého. Stojí ho to téměř nadlidské úsilí a soustředění, ale podaří se mu neupadnout. Teprve když uslyší hlasy okolostojících bojovníků, začne opět vnímat své okolí. Široko daleko jsou žhnoucí a dýmající cáry burky. Mezi nimi se povalují utržené údy a rozervané zbytky dívčina těla, z nichž rovněž stoupá dým.

Obraz se ztrácí. Všechno se ztrácí.

Otevře oči a zírá nahoru do stropu. Není to pozvolné prolínání snu a reality, ale okamžitý přechod ze spánku do bdělého stavu. Jako lampa, kterou někdo rozsvítí.

Na malou chvíli se jeho myšlenky ještě vrátí k onomu snu, jenž je snad stým opakováním jednoho jeho zážitku. V Afghánistánu, Kosovu, Mali. Dvanáct hodin tehdy trvalo, než se konvoji pravidelné francouzské armády podařilo bojovníky skupiny Ansar Dine z vesnice vypudit a on byl ze svého zajetí vysvobozen. Dvanáct hodin, během nichž se na něj ti sráči jeden po druhém chodili dívat a čekali, až ho opustí síly a udělá nějaký špatný pohyb, kdy tam nehnutě dřepěl nahý s tělem v jednom ohni a s obličejem pokrytým rozervanými kousky dívčina těla. Ovládala ho jen jedna jediná myšlenka, že jim takovou radost nedopřeje.

S myšlenkami obrácenými zpět do přítomnosti vztyčí hlavu. Den, který má před sebou, bude vyžadovat veškeré jeho soustředění.

Sen v něm po sobě nezanechal žádnou citovou reakci.

Dnes stejně jako tehdy se v jeho nitru rozprostírá dokonalá prázdnota. Ona vnitřní prázdnota je prospěšná. Tehdy stejně jako nyní.

První kapitola

Když dorazím na prezidium, je krátce před osmou. Najdu si místo k stání až úplně vzadu, abych tak snížil riziko škrábanců nebo vypuklin v laku způsobených prudkým otevřením dveří sousedních aut. Po vypnutí motoru ještě čekám, až dozní poslední takty písně Music od Johna Milese, a teprve pak vystoupím. Obličej mi pohladí vlahý vánek. Na nebi ani jediný mráček. Vše ukazuje na vydařený vstup do nového týdne.

Hned u vchodu se však potkám s Helmutem Vogelbuschem, což mě vede k tomu, abych svůj optimismus poněkud krotil. Kolegovi Vogelbuschovi je něco málo přes padesát a je to vcelku milý chlapík. Naneštěstí má však neodolatelnou potřebu měnit k lepšímu nejenom svět, ale i každého jeho obyvatele. Ať už se to dotyčnému líbí, nebo ne.

„Dobré ráno,“ pozdraví mě přátelsky, nicméně z jeho vyčítavého pohledu na mou košili, na nové sako ušité na míru a mé polobotky s prošívanou podrážkou lze usuzovat, že mi to jen tak neprojde. Helmut nakupuje své svršky výlučně v obchodech s fair trade konfekcí a bioprodukty. To ví každý.

Dnešního rána si ale odpustí komentář k mojí garderobě. Namísto toho jeho pohled sklouzne za má záda k parkovišti. Tuším, co bude následovat.

„Tak dnes tedy autem? A sám?“

„Jak bylo o víkendu?“ Zkouším jeho otázku záměrně přeslechnout a hledám útočiště v nezávazné konverzaci.

„Víš, že za celých devadesát procent veškerých emisí škodlivých látek na našich silnicích může pouhých dvacet pět procent veškerých automobilů?“

Vcházíme do vstupní haly policejního prezidia.

„Já vím, že to je…,“ spustím, avšak Vogelbusch se nedá ani obalamutit, ani uchlácholit.

„Jen tak nepatrné procento automobilů má na svědomí pětadevadesát procent vypouštěných pevných částic, třiadevadesát procent emisí oxidu uhelnatého a šestasedmdesát procent organických škodlivin, jako třeba benzol. Ty jezdíš s tím předpotopním anglickým žroutem, nemám pravdu? Jakže se to jmenuje?“

V hloubi duše si povzdechnu. „Je to Jaguar E-Type, a máš pravdu, je starý. Ale žrout to v žádném případě není.“

Jenže on to žrout je, a já to dobře vím. Zabývat se u tohoto typu vozu spotřebou paliva se však prakticky rovná svatokrádeži. Dojdeme k výtahu. Čekáme. Vogelbusch neřekne už ani slovo, ale to, jak se na mě dívá a přitom kroutí hlavou, ten jeho mlčenlivý pohled kdesi mezi zděšením a soucitem mě dráždí víc než jakékoliv jeho slovní invektivy.

Když se otevřou dveře výtahu, objeví se před námi prázdná kabina. Vogelbusch stiskne tlačítko do třetího patra. Hledíme před sebe k zemi a mlčíme.

Když dorazíme nahoru, kývneme si navzájem na rozloučenou. Obrátím se k němu zády a namlouvám si, že už jsem v bezpečí, když za mnou znenadání zavolá: „Informuj se na svou individuální uhlíkovou stopu!“ Poté každý vykročíme ke své kanceláři.

Pustím z hlavy Vogelbusche, zapnu počítač a pohlédnu na hodiny. Čtvrt na devět. Za patnáct minut začne pondělní ranní porada čtvrtého oddělení zemského kriminálního úřadu, které má na starosti hrdelní delikty.

Zatímco se na monitoru míhají systémová hlášení, ulpí můj pohled na prázdném stole naproti. Dnes by měla přijít moje nová partnerka. Téměř nic o ní nevím a jsem na ni zvědavý. Prý je ještě docela mladá.

„Buchholzi?“

Obrátím pohled k otevřeným dveřím, z nichž se právě vynořila moje šéfová, vrchní komisařka Magdalena Arendtová.

K typickým manýrám jejího chování náleží, že pár okamžiků předtím, než vstoupí do vaší kanceláře, zavolá zvenčí z chodby vaše jméno. V jejím hlase je neustále slyšet jakási výčitka, jakýsi podtón, kvůli němuž zní dokonce i mé jméno jako obžaloba.

Přesto však si myslím, že mě má ráda. Nebo že jí přinejmenším imponuje, jak dělám svou práci.

„Jdete právě včas. Máme mrtvolu v Peutestraße. Je to ve zpustlém továrním areálu, na břehu Hovekanalu. Kolegové v uniformách jsou už na místě. Vemte si s sebou někoho odvedle, já přijedu později. Pospěšte si!“

Tak to nám ten týden tedy pěkně začíná! Vstanu ze židle.

„Něco dalšího?“

„Ano. Nález těla byl oznámen anonymně po telefonu. A to hned několikrát.“

„Několikrát? Leží snad mrtvola na nějakém frekventovaném místě?“

„Ne, ale ti, co nám zavolali, mluví o jakémsi internetovém fóru, kde bylo zveřejněno cosi jako oznámení.“

„Cože? Fórum?“ Nemůžu uvěřit vlastním uším. „Chcete snad říct, že někdo objeví mrtvé tělo, a namísto aby upozornil nás, odešle místo nálezu na internetové fórum?“

Arendtová zavrtí hlavou. „Vypadá to spíš tak, jako by se někdo chlubil tím, že toho muže zabil. Kolegové z našeho IT oddělení už na tom dělají. A teď do práce!“

Následuji Arendtovou. Ve vedlejší kanceláři sedí za psacím stolem Christoph Janning. To se mi hodí.

„Pojď se mnou!“ zavolám na něj. „V takovém nádherném počasí je hřích vysedávat v kanceláři.“

Christoph je dobrý a ostřílený řidič, ale musíme projet přes celý Hamburk, a tak nám i navzdory majákům a houkání sirény trvá cesta do Veddelu dobrých dvacet minut.

U vjezdu na pozemek opuštěné továrny stojí policista. Dá nám rukou znamení, abychom jeli, a když ho míjíme, s kamennou tváří na mě kývne.

Podlouhlá budova z pálených cihel působí ponurým dojmem a tmavé okenní otvory beze skel dotvářejí celkovou depresivní atmosféru. V pozadí se válí plíživé, šedivé vody Hovekanalu.

Ubíráme se po zablácené cestě k dvěma mužům a jedné ženě v uniformách, kteří hlídkují před červenobílou policejní páskou. Vzadu za nimi v papírových kombinézách vidím kolegy z oddělení pro zajišťování stop. Jeden z nich klečí stejně jako soudní lékař vedle něj nad tělem nataženým na holé zemi. Vypadá jako obrovská hora masa navlečená do tmavého obleku. Vystoupíme a rovněž na sebe natáhneme tenké bílé ochranné kombinézy. Poté se protáhneme pod policejní páskou.

Mrtvý leží před pásem vysokého bambusového podrostu, za nímž se terén prudce svažuje do vod Hovekanalu. Vedle hromady drobného kamení jsou naskládány dlažební kostky. Velké kaluže zaschlé tmavé krve, v nichž jsou roztroušené lesknoucí se skleněné střepy a jakési nedefinovatelné drobty, vypadají, jako by je kolem těla někdo záměrně naaranžoval.

Když ke mně doktor Diewald vzhlédne, kývnu mu na pozdrav.

„Dobré ráno. Už něco víme?“

„Dobré.“ Pokyne bradou k hlavě nebožtíka, jehož doširoka rozevřené, pořezané rty odhalují pohled do ústní dutiny. Celá spodní polovina mužova obličeje je pokrytá vrstvou zaschlé krve.

„Má ústa plná skleněných střepů a úlomků. Velice drobných střepů. Možná rozdrcené sklo ze sklenic na víno. Víc vám budu moct říct až po pitvě.“

Možná dvě tři vteřiny hledí na odulý obličej mrtvého. „Dělá to ale na mě dojem, jako by velkou část těch střepů spolkl. Musí od nich mít příšerně zřízenou ústní dutinu, hltan a jícen.“

Ukáže na louži vedle těla. „Když se dívám na to svinstvo tady kolem, tak bych hádal, že se několikrát pozvracel. Zemřel na vykrvácení, nejdřív v důsledku vnitřního a posléze i vnějšího krvácení. To je dost neobvyklé. Dokonce i pokud by mu střepy způsobily vážná vnitřní zranění, tak taková ztráta krve by byla naprosto neúměrná. Je možné, že požil nějaký prostředek proti srážlivosti.“

Muž leží na svých pažích, které má zkřížené za zády. Oči má strnule upřené k nebi. Skrz naskrz promáčená košile je napjatá přes mohutné tukové polštáře na hrudi a bocích. Dva knoflíky jsou utržené a temně zbarvené kusy látky mezi nimi zejí jako doširoka otevřená rána. Kůže pod nimi je rovněž zbrocená krví. Jen na jednom místě poblíž odulého pupku, jenž se zvedá nad úroveň břicha, je bílá jako sýr. Kravata mu visí pod dvojitou bradou ze strany krku a její spodní část spočívá ve vyschlé kaluži krve.

„Jak se dá člověk donutit k tomu, aby spolykal skleněné střepy?“ ptám se.

Soudní lékař pokrčí rameny. „Nemám tušení. Možná mu zacpali nos, a když zalapal po dechu, tak mu je tam šoupli. Také to nám nejspíš ukáže pitva.“

„Jde o právního zástupce Michaela Kornmeiera bytem v Eppendorfu,“ informuje mě kolega z oddělení pro zajišťování stop stojící po mém boku. „Ve vnitřní kapse jeho saka jsme našli náprsní tašku s doklady. Kromě nich v ní měl ještě také něco přes tři sta eur.“

„Nějaká rodina?“

„To právě prověřujeme.“

„Má svázané ruce za zády?“

„Ano, má. Je svázaný kabelovými vázacími sponami.“ Přikývnu a obrátím se znovu na soudního lékaře.

„Dokázal byste mi už říct, kdy asi tak zemřel?“

„Víte sám dobře, jak jsou takové odhady nepřesné, ale nejspíš to bylo někdy mezi půlnocí a čtvrtou hodinou ranní.“

Prohlížím si jeho impozantní tělesnou schránku a říkám si, jestli náhodou způsob smrti nějak nesouvisí s jeho nadváhou.

Diewald se postaví a ukáže na mrtvého. „Musel mít příšerné bolesti. A vůbec to nebylo rychlé. Takovou smrt by si nikdo z nás nepřál.“

Zvuk přijíždějícího auta za mými zády mě přiměje zvednout hlavu. Šedivý bavorák řady pět. Moje šéfová.

Teprve když úplně zastaví, všimnu si, že na sedadle spolujezdce sedí ještě jedna osoba. Oboje dveře se otevřou. Vystoupí Arendtová a spolu s ní jakási mladá žena. Bude jí něco málo přes třicet a kaštanově hnědé vlasy má na zátylku nedbale svázané do uzlíku. Na sobě má přiléhavé joggingové tepláky a neméně přiléhavé tílko, po jehož stranách se rýsují velké oválné fleky od potu. Otřesu se hnusem. Na nohou má špinavé tenisky, a ani v ostatních ohledech nepůsobí jako osoba, vedle níž bych měl chuť se postavit. Nechá si podat ochrannou kombinézu a několika rychlými pohyby ji přes sebe přetáhne. Doufám jen, že to není ta moje nová partnerka. Arendtová pohlédne krátce přes moje rameno k mrtvému. Hned nato se ke mně obrátí. „To je vrchní inspektorka…“

„Nina Salomonová,“ skočí jí žena do řeči a podává mi ruku. Pohled, jímž si mě při tom měří, mi do jité míry připomíná pohled kolegy Vogelbusche – plný výčitek a poněkud pohrdlivý.

Pokouším se v sobě potlačit své pocity. Na ženu má neobyčejně pevný stisk.

„To jste přiběhla rovnou ze stadionu?“ zeptám se a ukážu na kombinézu, která již nyní zakrývá veškeré její oblečení.

„Ano.“ Opět ten její odměřený pohled. „A vy jdete rovnou z nákupu?“

„Hohohó! Sotva dorazila, a už je drzá. To se asi máme na co těšit! Nenápadně si otřu ruce o horní díl obleku.

„Vidím, že si budete rozumět,“ poznamená Arendtová. „Zastihla jsem slečnu Salomonovou na mobilu během joggingu a vyzvedla ji rovnou na její běžecké trase, aby byla u vašeho prvního společného případu hned od začátku. Tak co tedy zatím víme?“

Pokouším se ze sebe setřást sebevědomý pohled, který Nina Salomonová upírá do mých očí. Ne sebevědomý, ale drzý! To je to správné slovo.

„Buchholzi?“

„Ehm… ano.“ Obrátím se na svou šéfovou, srovnám si v hlavě myšlenky a několika úsečnými větami jí podám první předběžné hlášení o případu. Koutkem oka spatřím, jak se Salomonová krátce ušklíbne, načež kolem mě proklouzne k mrtvému tělu.

„A abych nezapomněl, nešlo o loupežnou vraždu,“ dodám spěšně, abych už byl hotov. „V náprsní tašce má něco přes tři sta eur.“

Odvrátím se od Arendtové a několika svižnými kroky dostihnu Salomonovou, která se posadila vedle mrtvého do podřepu.

„Neměl byste pro mě rukavice?“ požádá jednoho z kolegů.

Dotyčný pohotově přikývne a vytáhne z kombinézy pár tenkých latexových rukavic. Jsem v pokušení zeptat se jí, co se chystá udělat, nakonec od toho ale upustím. Poté co si Salomonová natáhne rukavice, uchopí mrtvého za levé rameno a s udivující lehkostí jeho tělo pootočí.

Pár vteřin hledí na ruce svázané za zády, načež těžké tělo opět pustí.

„To vás nenapadlo, že zajišťování stop třeba ještě neskončilo a že jste možná některé stopy zničila?“ ptám se celý podrážděný suverenitou, s jakou si tu ta mladá dáma počíná.

„Ale ano. Když jste předpisově podával hlášení, tak jsem se na to ptala.“

„Poslyšte…,“ chystám se vypěnit, ale vzpamatuju se a přinutím se ke klidu. „A čeho myslíte, že jste tu tím svým výstupem právě dosáhla? Zjistila jste jen, že oběť má svázané ruce. To jsem vám mohl říct také. To byste se mě ale musela nejdřív laskavě zeptat, a ne se hned pustit do nějaké naprosto zbytečné sólové akce.“

„V první řadě jsem zjistila, že ten muž byl skutečně zavražděný,“ ohradila se.

„Doopravdy? Nepovídejte!“

Postaví se a přistoupí ke mně o krok blíž. Naše obličeje nejsou teď od sebe vzdálené ani celý metr. Pomalu si stahuje z rukou rukavice.

„Ale ano. Ve svém bývalém působišti jsem totiž měla případ muže, který předstíral vlastní vraždu, protože jeho životní pojistka se nevztahovala na sebevraždu. Sám si svázal ruce za zády. Přišli jsme na to, protože se mu kvůli nedostatečné volnosti pohybu nepodařilo vázací spony stáhnut tak těsně, jak by mu to udělal někdo jiný.“

Pár vteřin čeká, načež k tomu dodá: „Tady sedí tak těsně, že se mrtvému zařezávají do masa. V tom musí mít prsty někdo jiný. Avšak to vy jako zkušený kolega určitě už dávno víte. Příště se vás tedy raději zeptám a nebudu se po tom pídit sama.“

Otočí se a zamíří k soudnímu lékaři, který stojí pár metrů opodál a hraje si se svým fotoaparátem.

Udělá dva kroky, zastaví se a ještě jednou se ke mně otočí.

„Mimochodem… těším se na spolupráci.“

Druhá kapitola

Pět a půl kilometru a pořád se cítím hrozně. Hodinky na mém předloktí ukazují puls sto sedmdesát dva, to je stodvaasedmdesát bodavých tepů v mých spáncích za minutu. Pokud to ovšem není jen vtip.

Za to si však můžu sama.

Zvyšuji tempo. Buď se to nakonec zlepší, nebo se pozvracím rovnou do jezera Außenalster. Běhání prý tlumí zlost a kocovinu. Obojí mi dnes může přijít vhod.

Podle všeho ale dělám něco špatně. Příšerné bolesti hlavy se právě staly nesnesitelnými a joggerovi, jenž mě s úsměvem míjí, bych nejraději ten jeho vysmátý ciferník rozkopala. Hustý dopravní ruch na čtyřproudové silnici ke zlepšení mojí nálady zrovna také nepřispívá.

Taekwondo by dnes přece jen asi byla lepší volba, ale neměla jsem zatím čas se porozhlédnout po nějakém studiu. Už tak bylo těžké najít narychlo nějaký byt.

Zavinila jsem si to sama.

Všechno. I tu předešlou noc, kterou jsem měla raději strávit bez alkoholu a pánské společnosti. Ale kdepak, Nina to najednou nemůže ve velkém cizím městě obklopená jen stěhovacími krabicemi sama vydržet. A tak jde ven, nahází do sebe pět panáků tequily a vezme si na noc domů mladého umělce.

Neměla bych se při běhu smát, to pak člověk dostane ještě také záchvat kašle.

Každopádně hloupý nápad, ta záležitost s Tomem. Alespoň teď, za denního světla, se mi to tak jeví. Nepůsobí jako někdo, kdo by se smířil se sexem na jednu noc, už spřádá opatrné plány.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Prolog

První kapitola

Druhá kapitola