Charlotte Linková

Zmizení

IKAR

Charlotte Link

DIE SUCHE

Copyright  ©  2018 by Blanvalet Verlag, a division of Verlagsgruppe Random

House GmbH, München, Germany

Alle Rechte vorbehalten

Translation  ©  2020 by Jana Zoubková

ISBN  978-80-249-4156-1

LISTOPAD 2013

1

Byla tma. Bylo chladno. A vlak do Scarborough jí ujel přímo před nosem. Vlak, na kterém se dohodli s otcem. Hanna přísahala, že ho stihne.

„To by bylo poprvé, že bys byla někde včas,“ reagoval její otec Ryan.

„Nevím, jestli dělám dobře, že tě nechám jet samotnou do Hullu!“

„Ale babička si to přeje. Jsou to její narozeniny!“

„Ty a babička! Vážně nechápu, co ty s ní…!“ Zbytek věty Ryan spolkl. Byla to jeho matka, a nikdy s ní neměl dobré vztahy. Hanna nevěděla, proč to tak je, ale jelikož s jejím otcem nikdo moc dobře nevycházel, myslela si, že to především souvisí s jeho chováním. Ryan býval skoro pořád nevrlý, k lidem se choval nepřátelsky a s každým mluvil úsečně. Ani jeho žena to s ním nevydržela. Když byly Hanně čtyři roky, odešla od nich.

Ryan se nakonec nechal umluvit, aby čtrnáctiletou dceru pustil samotnou vlakem do Kingstonu upon Hull za babičkou, která měla toho deštivého listopadového dne, byla to sobota, narozeniny, ale dal jasně najevo, že mu je celý tenhle výlet proti srsti.

„Jsi pořád zasněná. Nikdy nejsi schopná být někde včas. Nic pořádně nedotáhneš. Vážně si říkám, jak s tímhle dopadneš.“

Hanna věděla, že jí otec v ničem nevěří, ale tentokrát se nedala zastrašit. Prosila a škemrala tak dlouho, dokud nesvolil. Společně vyhledali vlakové spojení ze Scarborough do Hullu a zpátky. Ve Scarborough ji otec vyzvedne autem, aby se dostali domů do Staintondale, maličké vesnice, kam existovalo jen mizerné autobusové spojení.

Vlak je pryč, s tím už nic neudělá. Hanna stála na nástupišti a bojovala se slzami. Jak se to mohlo stát? Tolik si umiňovala, že tátu nezklame, dokáže mu, že je spolehlivá a samostatná a už skoro dospělá. A místo toho mu teď jen potvrdila jeho předsudky.

Utřela si oči. Brečet je nanic. Od průvodčího se dozvěděla, že další vlak do Scarborough jede za dvě hodiny. Vytáhla z tašky mobil a zavolala tátovi. Pracoval pro úklidovou firmu a úmyslně si vzal tuto sobotu práci. Jak se dalo čekat, byl pořádně naštvaný.

„Měl jsem pro tebe přijet na nádraží ve čtvrt na osm! Co tady mám další dvě hodiny dělat? V sedm s prací končíme! Sakra, Hanno, proč je to s tebou vždycky to samý? Copak je tak těžký, abys aspoň jednou vyrazila včas?“

Hanna polkla. Co na to má říct? Babička ji na poslední chvíli požádala, aby jí vyndala prádlo z pračky a naskládala ho do koše, možná to byly právě ty rozhodující dvě minuty, které jí nakonec chyběly. Fakt je, že si nenechala dostatečnou časovou rezervu. Jako vždycky.

„Jako vždycky!“ shrnul otec poslední výtky, jejichž obsah Hanně jen prohučel kolem uší. „A víš ty co? Teď se koukej dostat domů sama. Nemám chuť bejt pořád v pohotovosti, když jako obvykle všechno zvoráš!“ A po těchto slovech přerušil spojení.

Hanna přemýšlela, co teď. Pomalým krokem odešla z nástupiště, loudala se nádražní budovou, zaváhala, když šla kolem kavárny Pumpkin. Měla nějaké peníze, možná by si tam mohla sednout, objednat si kolu a muffin a prostě počkat… tak by to udělal dospělý. Ale pak si vzpomněla na tátův přísný hlas a zase jí do očí vstoupily slzy. Vrátí se k babičce, Chtěla, aby ji babička vzala do náruče a utěšila. Unaveně vyšla před nádraží. Na to, že byl časný sobotní večer, panoval na čtyřproudé silnici hustý provoz, skoro stejný jako ve všední dny. Stmívalo se, bylo chladno a jemně mžilo. Hanna se zachvěla a vytáhla ramena.

Průšvih téhle situace spočíval v tom, že její nedochvilnost byla voda na otcův mlýn.

Je to hrozné, ale Hanna prostě nedokázala otce přesvědčit, že už není malá hloupá holka. Pořád mu na ní něco vadilo, zlobil se na ni a zahrnoval ji výtkami. Hanna často přemýšlela o tom, jak by asi její život vypadal, kdyby tady ještě byla máma. Pořádně si ji nepamatovala, ale na fotkách byla máma mladá a moc hezká a tak krásně se usmívala. Hanna si uměla představit, proč odešla od někoho, jako je táta, ale divila se, že to muselo být tak daleko.

„Asi do Austrálie, zabručel otec,“ když se ho Hanna před lety nesměle zeptala, kam máma odešla. „Má tam příbuzný.“

Potom už spolu vůbec nebyli v kontaktu.

Lhostejně si strčila do uší sluchátka mobilu. Dunivé basy muziky přehlušily všechno, dopravní provoz i hlasy lidí. Dokonce i tátův navztekaný hlas, který jí pořád zněl v hlavě. Hanna měla sluchátka v uších skoro pořád, i když tátovi to pochopitelně vadilo. Ale do muziky se mohla ponořit a zapomenout na všechny těžkosti a problémy svého života. Aspoň na chvíli. Bohužel se problémy nerozplynuly ve vzduchu. Vždycky se spolehlivě vrátily.

Lekla se, když jí někdo důrazně poklepal na rameno, škubla sebou a vytrhla si sluchátka z uší.

Dívala se do tmavých očí nějakého mladíka.

„Hanna?“ zeptal se. „Hanna Caswellová?“

„Ano?“ Měl na hlavě kapucu a mokré vlasy mu padaly do očí, takže ho hned nepoznala.

„Promiň, nechtěl jsem tě polekat,“ omlouval se. „Několikrát jsem tě oslovil, ale tys mě neslyšela.“

Hanna už věděla, kdo to je. Kevin Bent. Bydlel jen pár mil od ní na zrušené farmě ve Staintondale s matkou a starším bratrem. Táta se v rodině nevyskytoval, ale nikdo přesně nevěděl, co se s ním stalo. Hannin otec Ryan mluvil o Bentových s hlubokým pohrdáním a přísně Hanně zakázal, aby se se syny Bentovými jakkoliv stýkala. Hanna jeho odmítavý postoj nechápala. Paní Bentová je docela milá a nemůže přece za to, že má roztroušenou sklerózu, pohybuje se jen na vozíku, a proto musela provoz farmy úplně zrušit. Bentovi žili ze sociální podpory, ale to nikdo nemůže ani matce, ani oběma klukům vyčítat.

„Ahoj, Kevine,“ řekla. Doufala, že jí na tváři nejsou vidět stopy slz. Kevinovi bylo už devatenáct. Nechtěla před ním vypadat jako malá ubulená holka.

„Ty jsi tady úplně sama?“ zeptal se. Přikývla. „Jo. Zrovna mi ujel vlak.“

Mávnul klíčky od auta. „Můžeš jet se mnou. Teda do Scarborough. Já pak musím ještě do Croptonu za kamarády, ale ve Scarborough tě může vyzvednout otec.“

Hanna přemýšlela. Jestli teď pojede s Kevinem, bude ve Scarborough skoro ve stejnou dobu, jako by přijela vlakem, na kterém se s otcem původně domluvili. Otci nesmí samozřejmě říct, že jela zrovna s Kevinem Bentem, ale třeba ji ještě něco napadne, aby to vysvětlila. Možná na tátu zapůsobí, že dokáže přijet do Scarborough skoro na čas.

„Ale to si dost zajedeš,“ řekla Kevinovi. „Odsud bys byl v Croptonu mnohem rychleji, než když pojedeš přes Scarborough.“

Kevin pokrčil rameny. „Maximálně o čtvrt hodiny. Víc ne.“

Hanna tušila, že je to víc než čtvrthodinka zdržení, ale neopravila ho. Cítila se polichocená. Ten hezký Kevin Bent kvůli ní ztratí čas, ale vypadá, že mu to nevadí. Že by stál o její společnost? Neuměla si to představit. Kdo taky je? Malá šedivá myš, o kterou ještě žádný kluk neprojevil zájem.

„Tak chceš jet se mnou, nebo ne?“ naléhal Kevin.

Hanna sebou trhla. Byla hrozně znejistělá, ale jestli teď odmítne, bude toho později moc litovat, to věděla určitě.

„Chci. Je to od tebe fakt moc milý.“

Bok po boku přešli ulici a došli k parkovišti plnému aut. Kevin vytáhl lístek a zaplatil v automatu, potom šli přes parkoviště až k jeho malému, trochu otlučenému, ale perfektně umytému fiatu. Kevin otevřel dvířka a Hanna vklouzla na sedadlo spolujezdce s úlevou, že se situace vyřešila. Bylo jí jasné, že se otec nesmí nikdy dozvědět, že jela autem s Kevinem Bentem. Z nějakého důvodu byl pevně přesvědčený, že všichni Bentovi jsou nebezpeční kriminálníci, povaleči, lůzři vyhýbající se práci a ještě k tomu zloději a podvodníci a možná i něco horšího. Kevinův bratr se před osmi lety dostal do hledáčku policie, když se vyšetřovalo znásilnění patnáctileté dívky. Cestou ze školy ji několik kluků přemluvilo, aby šla s nimi, a potom ji v opuštěné tovární hale opakovaně sexuálně zneužili. Kevinův bratr, tehdy mu bylo šestnáct, svou účast na činu neustále popíral, a policie mu skutečně nakonec nic nedokázala. Ale na Ryana to nezapůsobilo.

„Jasně že se toho účastnil,“ prohlásil, „policie by se o něj jen tak bez důvodu nezajímala. Nemohli mu ale bohužel nic dokázat. Všichni tihle gauneři patří za mříže.“

Kevin nastartoval a vyjel z parkoviště. Hustým provozem se propletli na hlavní výpadovku.

„Skoro jsem tě nepoznal,“ prohodil Kevin. „Pořádně jsi vyrostla.“

Hanna se radostí začervenala. „No jo, já…“ Panebože, jak se může tak pitomě chovat? „Příští rok v dubnu mi bude patnáct.“

„No teda!“ hvízdl Kevin. Hanna na něj rychle úkosem pohlédla. Usmíval se. Jasně. Vždyť mluví jako debilní školačka, která počítá dny do svých příštích narozenin.

Nesnaž se, Hanno, vůbec se nesnaž na něj udělat dojem, říkala si v duchu. Je prostě jen přátelský, a proto tě vzal s sebou, ale jinak mu jsi ukradená, a to se v budoucnu nezmění, když se takhle pitomě předvádíš.

Nemluvili, dokud se nedostali na kraj města a nezahnuli na A165, silnici, která vedla z Hullu do Scarborough, místy blízko mořského pobřeží, často lemovaná nízkými, větrem ošlehanými živými ploty, které ale teď za tmy nebyly vidět. Provoz byl pořád hustý, jeli v koloně, i v opačném směru jel jeden vůz za druhým. V autě bylo teplo a příjemně, ale Hanna byla napjatá a už si vyčítala, že nepočkala na další vlak. Seděla v malém prostoru s jedním z nejatraktivnějších mladíků ze Scarborough a věděla, že za přitažlivého ho nepovažuje jen ona. O Kevinovi se hodně mluvilo, ve škole i na sociálních sítích, které používaly holky z Hannina okolí. A každá by dala za schůzku s ním cokoliv. Kevin střídal přítelkyně dost rychle a často. Momentálně prý žádnou neměl, což neznamenalo, že nemá nějaké vedlejší zástoje.

Hanna věděla, že by ji tuhle situaci všechny holky záviděly, vášnivě záviděly, ale stejně tak věděla, že to zpacká. Myslela si o sobě, že není moc atraktivní, ne tolik jako jiné holky. V bocích má nějaké to kilo navíc, dětsky buclaté tváře, nemožné šaty. Otec rozhodoval, v čem bude chodit, a taky jí oblečení kupoval. A protože měli pořád nedostatek peněz, byla nejnižší cena jediné kritérium, které rozhodovalo o výběru. A ty šaty taky tak vypadaly. Levné a beztvaré, po několika praních už vybledlé. A vždycky alespoň o číslo větší, aby z nich hned nevyrostla a nemuselo se brzy kupovat něco nového.

Hanna si vzdychla.

„Cos dělala v Hullu?“ zeptal se Kevin najednou. „Tak daleko od domova?“

„Byla jsem na návštěvě u babičky. Bydlí tam.“

„A tvůj táta tě nechal jet samotnou?“ Ve Staintondale všichni věděli, jak je Ryan Caswell přísný a že Hanna bez jeho dohledu nemůže skoro na krok. Jako by při první příležitosti utekla do Austrálie, tak jako před deseti lety paní Caswellová. Chudák Hanna se bez kontroly skoro ani nemohla nadechnout.

„Nebylo to lehký,“ připustila. „Nechtěl, abych jela. Říkal, že ten vlak nakonec nestihnu. Nejhorší je…“

„Že ti ten vlak opravdu ujel,“ dokončil za ni Kevin větu, když se zarazila.

Přikývla. „Jo. Táta se zase ujistil, že měl pravdu.“

„Myslím, že takové chyby děláš jenom proto, že ti pořád namlouvá, že je uděláš,“ prohlásil Kevin. „To člověku na sebevědomí nepřidá a pak fakt dělá všechno špatně. Měla by sis víc věřit, Hanno. Pak by šlo všechno líp.“

Hanna se zamyslela. „To je těžký, abych si věřila,“ řekla potom,

„když…“

„Když má člověk takovýho tátu jako ty?“

„Nejde jen o tátu. Je to taky… Myslím jako, že nejsem…“ Zmlkla a cítila, že se na ni podíval. „Co nejsi?“

Je nesmyslné, aby tohle říkala, ale vlastně už to bylo jedno.

„Nejsem jako ostatní holky. Nejsem tak… nad věcí.“ Vlastně chtěla říct hezká, ale naštěstí to včas spolkla. Ne, že by to Kevin neviděl sám, ale nemusí mu to přece věšet přímo na nos.

„Proč by měli být všichni nad věcí?“ zeptal se Kevin. „Ty jsi něčím zvláštní, Hanno. Nejsi jako všechny ostatní. To se mi zdá mnohem zajímavější!“

Hanna polkla. Myslí to vážně? Co na to má říct?

Ostatní by to věděli, pomyslela si zoufale. Věděli by, co říct! Oba zase mlčeli. Projeli už mnoha obcemi a hodně aut už odbočilo. Silnice se vyprázdnila. Když se Hanna podívala z okénka, viděla louky, které se ztrácely na obzoru. Tam někde je moře.

Tak je cítit svoboda, napadlo ji náhle. Noc. Kevin. Otec, který nemá tušení, kde jsem.

Aby něco řekla, zeptala se: „Co jsi dělal v Hullu?“

„Jeden můj kamarád tam otvírá hospodu. Pomáhal jsem mu dneska rozestavět nábytek. Zítra tam jedu zase.“

„To je od tebe hezký.“

„Znám ho už hodně dlouho. Začátkem prosince se hospoda otvírá. Jestli chceš, dostaneš pozvánku.“

Páni. „Já… no já…“

„Kolu si snad dát můžeš, ne?“

„Jasně. Moc ráda. Děkuju.“ Otec by jí to v životě nedovolil. Hospoda v Hullu! A patří kamarádovi Kevina Benta. Beznadějný. Leda by ji napadla nějaká výmluva. Má kamarádku Sheilu. Občas, občas jí otec dovolí, aby u ní přespala. Co kdyby tátovi řekla, že přespí u Sheily, a místo toho jela do Hullu?

„Moh bys mě vzít s sebou?“ zeptala se. „Myslím na to otevření.“

„Jasně. A táta ti to dovolí?“

„Nedovolí. Ale nemusí se to dozvědět.“ Teď to fakt znělo, že je nad věcí, pomyslela si.

Kevin se zase usmál. „Tak fajn. Když si to zařídíš.“

Potkávali už málo aut. Kevin pustil autorádio. Ariana Grande.

„Máš tuhle muziku ráda?“ zeptal se.

„Jo. Šíleně ráda.“

Oba se odmlčeli. Hudba byla puštěná nahlas. Vyplňovala celý prostor auta. Venku ubíhala tma.

Možná teď pro mě začíná nový život, pomyslela si Hanna. Nějaký nový.

2

Bylo chvíli po sedmé, když dojeli do Scarborough. Kevin ji odvezl k nádraží. Ještě se jí zeptal, jestli nechce zavolat tátovi a říct mu, že přijela dřív. Ale Hanna mu rádoby s nadhledem odpověděla, že je ještě v kancelářích firmy a že tam teď za ním zajde. Bylo samozřejmě nemyslitelné, aby tátovi zavolala z auta. Okamžitě by chtěl vědět, kdo ji vzal, a i kdyby mu neřekla, že to byl Kevin Bent, zuřil by. Vštěpoval jí, že nikdy, nikdy nesmí nasednout k někomu do auta, leda by dotyčného člověka velmi dobře znala. A nějakého dobrého známého nemůže uvést, protože by riskovala, že si to táta u něj ověří. Ryan Caswell nedůvěřoval celému světu.

Ale co má teď otci říct? Hanna si lámala hlavu, ale osud byl na její straně. Dojeli k nádraží skoro ve stejnou dobu, v jakou měla původně přijet vlakem. Mohla by tvrdit, že ho na poslední chvíli přece jen stihla. Táta bude nadávat, že mu to nezavolala, ale přes to se přenese. Je to lepší než cokoliv jiného.

„Kde je ta firma?“ otázal se Kevin. „Můžu tě vysadit rovnou tam.“

„Ne, nádraží je dobrý. Řeknu otci, že jsem přece jen přijela vlakem.“

„Tak jo. A opravdu tam půjdeš? Za otcem?“

„Jasně že jo.“ Otec asi odjel domů, ale to nemusí Kevin vědět. Zavolá mu, táta se rozčilí, že zase musí jet zpátky, a zeptá se, jestli vůbec umí používat hlavu, ale nakonec pro ni přijede.

Vystoupila a zachvěla se. Studený vlhký vzduch byl po jízdě ve vyhřátém autě dvojnásob nepříjemný. Kevin se naklonil přes sedadlo spolujezdce. „Na tom otevření hospody se ještě domluvíme, jo?“

„Ano, určitě.“

„Nepojedeš stopem do Staintondale, slibuješ? Je to nebezpečný.“

„Určitě ne.“

„Tak jo. Zatím, Hanno. Měj se.“

No teda, opravdu se to stalo? Vlastně má s Kevinem Bentem rande. Ne úplně romantické ve dvou, protože půjdou na oslavu, ale stejně. Vyrazí si spolu. Bylo to poprvé v jejím životě, co se jí nějaký kluk zeptal, jestli si s ním nechce vyjít. A ještě k tomu Kevin! Celá rozrušená vytáhla z kapsy džín mobil. Nevydrží to, musí to okamžitě říct Sheile.

Sheila se hned ohlásila, mobil by se od ní dal oddělit snad jen amputací.

„Ahoj! Kde jsi?“

„Jsem na nádraží ve Scarborough. Byla jsem v Hullu. Hádej, jak jsem sem přijela!“

„No asi vlakem, ne,“ reagovala Sheila trochu otráveně.

„Ne. V Hullu jsem potkala někoho, kdo mě vzal autem.“

„A koho?“ Sheilin hlas zněl napjatě. Hanna si tu chvilku užila. „Kevina.“

Sheila se na okamžik odmlčela. Potom celá perplex vyhrkla: „Benta? Kevina Benta?“

„Jo. Právě toho.“

„No teda. Kevin Bent tě vzal autem? Jaks to dokázala?“

„Nic jsem dokazovat nemusela. Potkali jsme se a on se mě zeptal, jestli chci jet s ním.“

„Teda ty máš ale kliku!“ Sheilin hlas prozrazoval závist. „A jakej byl? A co ty? Doufám, žes nebyla natolik vyplašená, abys ani neotevřela pusu.“

Tím přesně vystihla Hanniny obavy.

„No já…“

„Snad se s tebou nenudil?“

Na to, že je Sheila nejlepší přítelkyně, není zrovna milá, usoudila Hanna. Asi z ní mluví závist, ale naneštěstí znala až moc dobře Hanniny slabiny a mířila přímo do černého.

Hanna se rozhodla, že vynese další trumf. „Myslím, že se se mnou nenudil. Domluvili jsme se spolu na začátek prosince!“

„Cože?“

„Na mejdan.“ Znělo to líp, než kdyby řekla, že je to otevření nové hospody, usoudila Hanna. „Zeptal se mě, jestli bych s ním šla.“

„Kevin Bent s tebou chce jít na mejdan?“ podivila se Sheila tak nevěřícně, že se to Hanny zase dotklo.

„Jo.“

„To mi hlava nebere. Fakt! Kevin a ty…“

„Problém je s mým tátou,“ řekla Hanna. „Nedovolí mi to.“

„To teda určitě ne,“ souhlasila Sheila takřka s úlevou.

„Proto bych mu chtěla říct, že přespím u tebe. Co ty na to? Uděláš to pro mě?“

„Hm.“ Bylo zřejmé, že se Sheile její role v této hře nezamlouvá. Hanna půjde s Kevinem Bentem, nejhezčím klukem v okolí, na mejdan, a ona bude doma sama, aby poskytla alibi. Sheila si myslela, že je hezčí a suverénnější než Hanna, víc nad věcí, a taky má mnohem lepší oblečení. Kam dal sakra Kevin oči?

Hanna jako by jí četla myšlenky: „A můžeš mi taky půjčit něco na sebe? Však víš, ty moje hadry…“

„V těch jít nemůžeš, jsou úplně nemožný. Udivuje mě, že to Kevinovi nevadí. Vždyť ta jeho poslední přítelkyně vypadala fakt dobře a byla perfektně ohozená…“

Hanna vnímala každé Sheilino slovo jako facku, ale snažila se, aby si toho Sheila nevšimla. „Tak pomůžeš mi, nebo ne?“

Sheila zřejmě pochopila, že jí nic jiného nezbývá, jestli se nechce projevit jako špatná kamarádka. A když Hannu podpoří, bude mít informace z první ruky.

„Tak jó,“ souhlasila.

„Díky! Jsi poklad!“

„Proč tě vlastně nevzal do Staintondale? Taky tam přece bydlí.“

„Musel jet dál do Croptonu. Za kamarády. Kromě toho, jak bych to asi otci vysvětlila? Takhle můžu tvrdit, že jsem přijela vlakem.“

To Sheila chápala. Mluvily ještě několik minut. Sheila chtěla znát každý detail z jízdy autem, o čem se přesně bavili. Pak se rozloučily a Hanna zavolala otci. Nejdřív na mobil, a když ho nebral, zkusila zavolat domů. Ale ani tam se neozval. Při obou telefonátech skončilo volání ve schránce, ale Hanna žádnou zprávu nezanechala.

Ani při druhém, třetím a čtvrtém pokusu neměla štěstí. Otec telefon nebral.

Hanna přemýšlela, co teď. Je na ni tak naštvaný, že úmyslně nereaguje? Nebo je někde na cestě a nemá signál?

Vyšla z cihlové nádražní budovy s vysokou věží s velikými hodinami a impozantní kupolí a hned jí začala být v mlze a mrholení zima. V sobotu večer v tuhle hodinu bylo na nádraží málo lidí a na náměstí před ním nikdo. Kdo mohl, zůstal doma a hřál se u krbu. Po veškerém radostném vzrušení posledních dvou hodin teď pocítila únavu a strach. Otec počítal, že přijede mnohem později. Co když se ho do té doby nedovolá?

Mohla se vrátit dovnitř a čekat tam. Aspoň by byla chráněná před chladem a mokrem. I tady byla kavárna Pumpkin. Ale představa, že by tam sama seděla až do devíti, ji nijak nelákala.

Zkusila ještě jednou zavolat tátovi, zase bez úspěchu. Nerozhodně udělala pár kroků po ulici, když u ní zastavilo auto.

Někdo stáhl okénko.

„Hanno!“

Hanna se zastavila.

3

Dustin Walker jel jako průvodčí ve vlaku z londýnského King‘s Cross do Scarborough a byl rád, že vlak přijel přesně o půl desáté. Rychle kráčel po nástupišti, chtěl být co nejdřív doma. Byl to dlouhý

den. Každý druhý cestující ve vlaku byl nachlazený. Jako průvodčí byl obklopený kašlem a smrkáním. Doma si hned musí vzít nějaké vitaminy. Doufal, že se nenakazil.

Do cesty mu vstoupil muž, Walker se mu chtěl vyhnout, ale muž rovněž ukročil. Walker se nervózně zastavil.

„Ano?“ zeptal se.

„Vlak z Hullu už dávno přijel,“ prohlásil muž. Byl celý bledý, oči měl vyvalené a zmatené. „Přesně před tři čtvrtě hodinou.“

„To je možné. Já jsem přijel z Londýna,“ reagoval Dustin Walker.

„Moje dcera měla v tom vlaku být. Ale nepřijela.“

„V tom vám nepomůžu pomoct. Jak jsem řekl, právě jsem dorazil z Londýna…“

„Nikdo mi nemůže pomoct!“ vykřikl muž. Vypadalo to, že každou chvíli úplně zpanikaří. „V cestovním centru už nikdo není. Zmáčkl jsem nouzové tlačítko, ale tam taky nic nevěděli. Nikdo není kompetentní!“

Dustin Walker taky nebyl kompetentní, ale muže mu bylo líto.

„Vaše dcera měla přijet z Hullu?“

„Ano. Je jí čtrnáct. Vlastně chtěla jet dřívějším vlakem, ale zmeškala ho. Zavolala mi a domluvili jsme se, že pojede dalším. Ale nebyla v něm.“

„Byl jste na nástupišti včas? Možná někam šla, aby…“

„Byl jsem tam včas! Dokonce o deset minut dřív. Vlak přijel, ale nevystoupila z něj.“

„Možná jste se v davu minuli. To se stává.“

„Ale to by musela někde být. Prohledal jsem celé nádraží. Byl jsem dokonce i na dámských toaletách. Nikde není. Byl jsem i před nádražím, všude jsem se díval, není tady.“

„Má vaše dcera mobil?“

„Ano. Pořád jsem jí volal. Ale nebere to. Ozývá se jen schránka.“ Dustin vzdychl. Domníval se, že si ten člověk dělá zbytečné starosti. Děvčeti se nic nestalo, dnešní čtrnáctileté… Třeba má přítele, se kterým zrovna někde zapomněla na čas.

„Co dělala v Hullu?“ položil další otázku.

„Byla za babičkou. Už jsem jí samozřejmě taky volal, ale není u ní. Naposledy jsem s dcerou mluvil, když mi volala, že zmeškala vlak.“

„Potom už se neozvala?“

„Několikrát mi volala, mezi sedmou a sedmou dvacet. Seděl jsem v autě dole u moře, pod hradem. Zřejmě tam nebyl signál, proto jsem si až později všiml, že několikrát volala… Ale zprávu žádnou nenechala. Nevím, odkud volala a co mi chtěla.“

Dustin Walker znovu vzdychl. Kéž by se nezastavil. Teď má toho chlapa na krku.

„Poslyšte, pane…?“

„Caswell. Ryan Caswell. Bydlím ve Staintondale, s Hannou, mou dcerou. Jsem samoživitel. Pracuju pro úklidovou firmu. Byl jsem dnes v práci skoro do sedmi, pak jsem měl jet pro dceru. Ale… musel jsem čekat. Na další vlak.“

Trochu divný týpek, pomyslel si Walker. V téhle zimě čeká skoro dvě hodiny v autě někde u moře, místo aby si sedl do hospody a dal si aspoň teplý čaj. Lakomý až na půdu… Není divu, že se té jeho holce nechtělo domů…

„Byl jsem dost naštvaný, když mi řekla, že přijede pozdějším vlakem,“ přiznal Ryan Casswell tiše. „Vyhrožoval jsem jí, že ji nevyzvednu. Měl jsem vztek, protože je pořád tak… Je pořád zamyšlená. Pořád na něco zapomíná, ztrácí věci… Je typické, že nestihla ten vlak. Pro ni je to úplně typické!“

„Chudák holka,“ zamumlal Dustin Walker.

„Ale kvůli tomu by neutekla,“ pokračoval Caswell. „Ona je… je to opravdu ještě dítě. Vím, jaké jsou dneska mnohé čtrnáctileté holky, ale moje Hanna je jiná. Taková hravá a dětská…“

Rodiče se někdy v tomhle pořádně mýlí, pomyslel si Dustin, ale nahlas se zeptal: „Má Hanna kamarády? Nebo nějakou blízkou přítelkyni? Někoho, ke komu by mohla jít?“

„Přece tady nemohla k nikomu jít,“ odsekl Caswell, „to by musela přijet tím vlakem.“

„Já nevím. Možná řekla nějaké kamarádce, kde je, když se vás nemohla dovolat.“

V Caswellových očích vzplanula naděje. „Sheila,“ vydechl. „Sheila Lewisová. Její nejlepší přítelkyně tady ve Scarborough.“ A už mačkal tlačítka telefonu. Dustin Walker váhal, jestli už může jít, ale něco – jeho idiotská dobrosrdečnost, jak se domníval – mu bránilo nechat toho rozrušeného muže samotného. Vlastně se nechal vmanipulovat do pocitu odpovědnosti.

„Sheilo, tady je Ryan. Ryan Caswell!“ křičel Caswell do telefonu.

„Víš, kde je Hanna? Jsem na nádraží. Měla přijet vlakem z Hullu před tři čtvrtě hodinou, ale… Ano. Ne, není tady. Jak to?“

Poslouchal. „Já nechápu… Prosím tě, můžeš přestat koktat? Víš, kde je, nebo ne? Poslouchej, Sheilo, jestli se Hanně něco stalo a ty mi z falešného přátelství nic neřekneš, budeš mít problémy. Opravdu velké problémy, to ti slibuju.“

Vážně nepříjemný chlapeček, usoudil Dustin Walker. Ta Sheila očividně něco ví a vytáčí se, ale takhle na ni tlačit přece k ničemu nepovede. Ale tenhle Caswell takový je. Má to už v rysech tváře. Je zahořklý, chronicky naštvaný, nespokojený se sebou a s celým světem.

Caswell zase naslouchal. Potom zalapal po dechu. „Cože? Co to povídáš?“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž