ČEKÁNÍ

NA TOMA HANKSE

WAITING FOR TOM HANKS

Copyright © 2019 by Kerry Winfrey

© Cover art courtesy of Center Point Large Print, design by Carol Pringle

All rights reserved

Translation © Petra Klůfová, 2020

ISBN 978-80-249-4188-2

Věnuji Lauren Dlugoszové Rochfordové,

své první a nejlepší čtenářce

PODĚKOVÁNÍ

Bez pomoci mnoha, mnoha lidí bych tuto knihu nikdy nedokázala napsat. Všichni si zaslouží poděkování a obdiv za velkorysost a trpělivost, které rozdávali plnými hrstmi.

Vřelé poděkování si zaslouží především můj fantastický literární agent Stephen Barbara, který mi věřil a pomohl s výběrem nejvhodnějšího nakladatelství.

Dále děkuji celému týmu nakladatelství Berkley. Jeho součástí jsou moje geniální editorka Cindy Hwangová, díky níž by kniha ani nemohla být lepší, zapálený dříč Angela Kingová a autorka úžasné obálky Farjana Yasminová. A nemalou zásluhu na vzniku knihy mají díky své trpělivosti, ochotě a svižnému vyřizování kanonády mých mailů i Jessica Brocková, Fareeda Bullertová, Elisha Kateová a Brittanie Blacková.

Jsem hluboce vděčná rovněž všem svým přátelům a členům rodiny, kteří věrně chodili na všechny akce spojené s knihou a zahrnovali mě bezbřehou podporou. K mým milovaným patří Lauren Dlugoszová Rochfordová, jež oddaně přečetla každé písmenko, které jsem napsala, a přesně odhadla, jak text vylepšit. Emily Adrianová přelouskala první verzi příběhu, ujistila mě, že vůbec není příšerný, a byla ochotná se mnou probírat strasti příprav knižního vydání. Dr. Catherine Stonerová byla tak laskavá, že mou knihu doporučila nakladatelství a snesla mé nudné, zdlouhavé líčení celého tvůrčího procesu. A taky děkuji všem pizzeriím ve městě, že mě inspirovaly k tričku pro Annie i Chloe.

Alicio Brooksová, tvoje vášnivá alergie na písničku „Escape (The Piña Colada Song)“ mě inspirovala k celé dlouhé scéně v knize. Jsem vděčná za tvou neúnavnou snahu každého přesvědčit, že celá ta skladba je prostě praštěná.

Děkuji i všem knihkupcům a knihovníkům, s nimiž jsem se seznámila na svém knižním turné. Hluboce si vážím jejich nadšení i oddané práce s knihami.

Speciální poděkování patří Cover to Cover ve státě Columbus a Joseph-Beth Booksellers ve státě Cincinnati, kteří mě upřímně povzbudili v psaní i v celé kariéře. A jak jinak, nikdy nepřestanu být vděčná knihkupectví Book Loft, které mi poskytlo dokonalou kulisu pro fiktivní scénu sršící sexuálním napětím.

Zkrátka děkuji všem, kdo mě sledoval na sociálních sítích a posílal mi tipy na filmy nebo prozradil něco zajímavého o Tomu Hanksovi. Kritici a část veřejnosti se sice zaklínali, že žánr romantické komedie se přežil, ale my víme, že je nesmrtelný.

Moje nejvřelejší poděkování patří Noře Ephronové za všechnu radost, kterou přinesla filmovým divákům na celém světě.

Nesmím zapomenout ani na Harryho, který si tu a tam zdříml a umožnil mi pracovat na knize.

A především děkuji Tomu Hanksovi. Je mi ctí pojmenovat knihu po Vás.

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa a zápletka jsou buď výplodem autorčiny představivosti, nebo jsou užity ve fiktivních souvislostech. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, ať živými, či mrtvými, s firmami, událostmi či místy je ryze náhodná.

1. Kapitola

Věřila jsem, že v tomhle věku už za sebou budu mít seznámení s Tomem Hanksem.

Nemyslím skutečného Toma Hankse, toho milovaného herce. Koneckonců je šťastně ženatý s Ritou Wilsonovou a já nejsem stvůra, která by toužila rozbít zřejmě jediné ideální hollywoodské manželství. A kromě toho je mi teprve sedmadvacet, takže pro mě je kapku starý (bez urážky, Tome).

Kdepak, ten Tom Hanks, kterého jsem tak moc toužila potkat, je Tom Hanks známý z romantických komedií. Ten Tom Hanks, který září ve filmech Nory Ephronové. Ten, který psal o pugétu z ořezaných tužek nebo který se svěřil rozhlasovému moderátorovi, že se mu nesmírně stýská po zemřelé manželce. Ten, který bydlel v pohádkově luxusním hausbótu a Meg Ryanovou oslovil „slečno prodavačko“. Muž se zlatým srdcem, který mi je souzený, i kdyby žil na opačném konci světadílu nebo byl majitelem konkurenčního knihkupectví. Už dávno jsem o něho měla zakopnout třeba s náručí plnou knih nebo v poklusu na nějakou důležitou pracovní schůzku. Taky jsem mohla obyčejně klopýtnout a vletět mu přímo do náruče (poznámka do diáře: sežeň si maximálně nepraktické střevíčky). Zrovna tak jsem do něho mohla narazit v davu při vánočních nákupech, kdy bychom na pultu oba současně zahlédli poslední módní šátek a pokusili se ho urvat pro své šátkuchtivé příbuzné. Mohli jsme se nad ním porvat a plivat po sobě nadávky a urážky, které bychom nemysleli doopravdy, protože potlačená vášeň by nám je přetlumočila jako slastně koketní škádlení, a zmínka o symbolickém šátku by se dostala až do našeho svatebního slibu, při němž by jediné oko nezůstalo suché.

Ne snad že bych na to myslela ve dne v noci.

Prostě jsem jen viděla příliš velký počet romantických komedií, takže nemůžu obvinit ani chudáčka Toma Hankse, i když bych mu všechny své problémy s chutí otloukla o jeho slavnou hlavu.

Pochopte, Tomu Hanksovi nemůžu nic vyčítat jednoduše proto, že to zavinila moje maminka.

To ona ze mě udělala členku sekty Nory Ephronové, to s ní jsem poprvé viděla Když Harry potkal Sally… v pouhých devíti letech, kdy jsem byla ještě moc malá na to, abych dokázala pochopit, co Sally předstírá při té slavné scéně v restauraci. To ona proplakala sobotní večery nad koncem filmu Samotář v Seattlu, ze kterého jsem si odnesla poučení, že pravá láska se neobejde bez špetky stalkingu a spousty fandění od kámošky typu Rosie O’Donnellové. To ona mě seznámila s osobním kouzlem Rocka Hudsona a Doris Dayové, kteří si telefonovali v Nočním rozhovoru.

Jasně, Tom Hanks hraje jen v jednom z těchto filmů, ale to je vedlejší. Tom Hanks je spíš symbolickým ideálem muže, jakého si zasloužím. Maminka mi donekonečna vtloukala do hlavy: „Nesmíš se spokojit s mužem, který tě nezbožňuje. Na tvém tatínkovi jsem nejvíc milovala fakt, že zbožňoval i zem, na kterou jsem šlápla.“

Samozřejmě vtipkovala, ale ne tak docela. Už při pouhém pohledu na fotografii mých rodičů bylo každému jasné, že ti dva patří mezi vyvolené páry, které se najdou a zůstanou spolu až do stáří, aby pak o svém seznámení vyprávěli potomkům stejně jako hrdinové ve filmu Když Harry potkal Sally… A skutečně by to tak s nimi dopadlo, kdyby tatínek příliš brzy neumřel. Byla jsem tehdy tak maličká, že mi na něho nezůstala jediná vzpomínka.

Maminka mi zemřela mnohem později na srdeční infarkt. Zastávám teorii, že člověk může na životní tragédii reagovat pouze dvěma způsoby. Buď se zabaví horečnou aktivitou, aby nestihl na bolest ani pomyslet, nebo se v bublině bolesti uzavře před světem. Na střední a vysoké škole jsem volila vždy první strategii. Než bych se užírala tím, jak příšerně mi maminka chybí ve dne v noci a každou minutu, vrhla jsem se do zběsilé aktivity ve studiu i zábavě. Střední školu jsem dokončila jako premiantka a na vysoké jsem promovala z filmové vědy za samé výborné. Během studia jsem zhlédla kolem milionu filmů a snila, že jednoho dne napíšu scénář vlastní romantické komedie.

Jenže po promoci, když jsem si na seznamu úkolů odškrtla poslední bod, se moje horečná aktivita zadrhla. Nedokázala jsem se odtrhnout od rodinného domu, kam se ke mně po maminčině smrti přistěhoval strejda Don, abych nemusela měnit školu. Když jsem promoční hábit konečně pověsila do skříně, neměla jsem do čeho píchnout, ale nepochybovala jsem, že Tom Hanks by můj problém elegantně vyřešil.

A znovu, nemyslím skutečného Toma Hankse, i když je nejspíš hodně chytrý – jinak by těžko zvládl napsat sbírku povídek a režírovat film To je náš hit! Ovšem typická ženská hrdinka většiny romantických komedií tápe navlas stejně jako já: buď je na mizině, nebo osamělá, případně workoholička, která se teprve musí naučit lásce!

Bez výjimky však má sen, který si touží splnit, ale neví jak. Poté však potká jeho – Toma Hankse nebo Rocka Hudsona či rappera Commona jako v nedoceněné romantické komedii z prostředí basketballu Jedině ona – a všechny dílky skládačky zacvaknou do sebe.

Mladá žena má o svých citech i svém životě rázem jasno, vystupuje stále sebevědoměji a mazaněji a nakonec dosáhne svého snu, a navíc najde životní lásku.

Na druhou stranu začínám mít podezření, že všechny ty romantické filmy mě celé roky obelhávaly. Možná mi nechtěně lhala i Nora Ephronová a totéž platí i o Tomu Hanksovi.

Vždyť jsem měla všechno: dojemnou minulost, mozaiku trapných vad a kazů a monumentálních neuskutečněných kariérních cílů, nezkrocenou hřívu vlasů. Ale pořád jsem jen zklamaně čekala. Sama, opuštěná. Bez svého osudového Toma Hankse.

A současně si připouštím, že za můj nynější neutěšený stav může především fakt, že mi je už sedmadvacet a žiju ve viktoriánském domě se svým strejdou.

Co nejtišeji odemknu dveře do chodby a hned se zuju, abych neroznesla bláto po domě. Je půlka ledna a sníh v městě Columbus už ztratil kouzelně třpytivou svěžest, kterou znáte z vánočních rodinných filmů. Zešedl a vypadá depresivně – hlavně když si člověk uvědomí, že ještě hezkých pár měsíců neroztaje. Zimy v Ohiu jsou zatěžkávací zkouškou na nervy ne kvů li sněhu, ale kvůli nekonečné řadě kalných podmračených dní, před nimiž nakonec toužíte prchnout co nejvíc na jih.

Pověsím kabát a zkusím se nepozorovaně proplížit přes obývák ke schodišti do patra, ale strejda Don houkne: „Annie!“

Ohlédnu se ke dveřím vpravo, za kterými sedí u jídelního stolu čtyři přespadesátníci.

Zamávám jim a vejdu do jídelny s tmavým ostěním a červenými květinkovými tapetami ještě z časů, kdy jsem byla miminko. „Zdravím, pánové.“

To je strejdova parta, která u nás každý čtvrtek večer hraje Dračí doupě; scházejí se, aby – no, přiznám se, že pravidla hry nijak blíž neznám. Tu a tam zaslechnu pár slov, jako orkové a vlkodlaci a ledový drak – ale osobně nerozeznám čaroděje od bojovníka. Časem jsem došla k závěru, že skupinka hraje specifickou strejdovu verzi Dračího doupěte, a moudře se držím stranou. Každopádně je milé, že se čtveřice schází skoro každý týden už přes dlouhých dvacet let. Těší mě to hlavně kvůli strejdovi, který má sice částečný úvazek v prodejně her Guardtower, ale jinak nevytáhne paty z domu. Díky své partě kámošů vede aspoň jakýs takýs společenský život.

„Jak bylo v knihovně, beruško?“ usměje se strejda Don, i když Rick ho vraždí pohledem. Rick je dračí mistr neboli šéf hry, což se dá poznat už při pohledu na jeho každočtvrteční tričko s nápisem: „Když se dračí mistr usměje, je už příliš pozdě.“ Netuším, co to znamená, a nikdy jsem se na to dračího mistra Ricka ani nezeptala, protože nesnáší rozptylování.

„Bezva,“ kývnu. „Stihla jsem udělat spoustu práce.“ Pravda, už roky se snažím napsat svou vlastní romantickou komedii, ale momentálně se živím tvůrčím psaním jako copywriter. No, zní to kapánek vznešeněji, než odpovídá skutečnosti, protože vytvářím „obsah webů“ s titulky typu Pět NEJLEPŠÍCH metod, jak zprovoznit ucpanou toaletu a Deset nejpřitažlivějších účesů Jennifer Lawrencové! Žádnou uměleckou cenu za svá díla nedostanu, ale slušně to vynáší (a divili byste se, jak často využijete rady od pročištění ucpaného záchodu v obřím domě se starými odpadními trubkami).

„O čem jsi dnes psala?“ zajímá se Earl.

„Je to prošlé? Co si nechat a co vyhodit?“ vyhrknu a rozhodím paže na důkaz, že se jedná o opravdu vzrušující téma.

„Už jsem vám někdy vyprávěl, lidi,“ ozve se Paul a otře si brýle do košile, „jak jsem jednou omylem snědl jogurt prošlý v roce 2007?“

„Brrr!“ udělá Don. „A jak to dopadlo?“

Paul pokrčí rameny a opět si brýle nasadí na nos.

„Pořád žiju, ne?“

„Ale tři dny zvracel bez jediný pauzy,“ dodá Paulův manžel Earl, který doplňuje čtveřici. Ti dva se seznámili díky hře Dračí doupě, což by byl báječný námět pro romantickou komedii, kdybych ovšem o Dračím doupěti věděla trochu víc.

„Pardon,“ ozve se dračí mistr Rick, „ale pokud zlého trpaslíka, který nás vězní v jeskyni, nedokážou odpudit mléčné výrobky, pak bych se teď o jogurtu bavil jen nerad.“

„Dobrá, dobrá, dobrá,“ kývne Paul. „Tak se měj, Annie.“

Strejda Don mi mávne a zvedne oči ke stropu nad dračím mistrem Rickem, který se mezitím zabral do líčení všemožných trpasličích vymožeností ve zmíněné jeskyni.

S úsměvem mířím do svého pokoje, ve kterém přespávám od dětství. Trochu jsem ho sice předělala – teď mám světle růžové tapety místo těch koťátkových a na stěnách zarámované fotografie rodičů (a jo, i fotku Nory Ephronové) místo plakátů, které mi kdysi připadaly tak super. Jinak se tu nezměnilo nic: dvoulůžko, nově namořený starožitný psací stůl a lampa se zeleným stínítkem po babičce.

Jinými slovy, není to pokoj, kam bych mohla přivést muže. A nikdy jsem tu ani neměla sex, tedy s politováníhodnou výjimkou hned po maminčině smrti, když jsem doufala, že mě moje středoškolská láska přivede na jiné myšlenky. (Poznámka pod čarou: Nepřivedla!) A vůbec, stejně by to nebylo proveditelné. To bych totiž musela nápadníka představit celé partě Dračího doupěte a pak omluvně dodat: „Hele, lidi, jdu teď nahoru a ojedu toho týpka co nejtišeji, ale znáte to, v téhle staré barabizně všechno vrže jak blázen, tak pardon, jo?“ Vlastně ani nevím, jestli se dospělý muž vejde do mé postele; nejspíš by mu čouhaly nohy přes okraj.

Ale přesto nehnu ani malíčkem, abych něco změnila, protože stále čekám na svého Toma Hankse. Jasně, zatím mě nenašel, ale to mi zvlášť nevadí, protože se svým scénářem romantické komedie pořád trčím na samém začátku u scén, které divákovi vysvětlují, že hlavní hrdinka je smutná, osamělá a smolařka.

Můj Tom Hanks na mě někde čeká a já se nevzdám, dokud ho nenajdu.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1. Kapitola