Rebecca Gablé

DIE FREMDE KÖNIGIN

Copyright  ©  2017 by Rebecca Gablé

Alle Rechte vorbehalten

Jacket motiv  ©  by De Agostini Picture Library/M. Carrieri/Bridgeman Images

Illustrations  ©  by Jürgen Speh, Deckenpfronn

Translation  ©  2020 by Blanka Pscheidtová

ISBN  978-80-249-4154-7

S vděčnou vzpomínkou na Ursulu Lübbe

Smrt je mladík – spanilý, zdravý, zrovna jako na obrázcích bůh lásky, ale není tak potměšilý – je to mírný duch, který slouží lidem, duši k smrti znavené poutnice nabídne rámě, aby ji převedl přes propast času, otevře pohádkový zámek věčné slávy, laskavě pokyne a zmizí.

Friedrich Schiller, Úklady a láska (přel. Josef Balvín)

Dramatis Personae

Následuje seznam nejdůležitějších postav, přičemž historické osoby jsou označeny hvězdičkou.

Němci a přistěhovalci

Gaidemar, levoboček

Adelheid* Burgundská, královna Itálie a Východofranské říše

Ota I., její manžel, král Východofranské říše a Itálie

Liudolf*, syn krále Oty z prvního manželství, švábský vévoda a černá ovce

Ida* Švábská, jeho manželka

Liudgard*, dcera krále Oty z prvního manželství

Konrád* zvaný Rudý, lotrinský vévoda, její manžel

Emma*, dcera Adelheid z prvního manželství

Vilém*, nemanželský syn krále Oty, mohučský arcibiskup

Jindřich*, Brun*, Mathilda* a Ota*, společné děti Oty a Adelheid

Jindřich* zvaný Henning, bratr krále Oty, bavorský vévoda

Judith* Bavorská, jeho manželka

Brun*, bratr krále Oty, kolínský arcibiskup

Dedi* z Wettinu, hrabě v Hassengau, Liudolfův přítel a spiklenec

Wilhelm* zvaný Wim z Výmaru, hrabě v Südthüringgau, další spiklenec

Arnulf*, bavorský falckrabě, Juditin bratr a také spiklenec

Friedrich*, mohučský arcibiskup, oportunista

Gero* z Merseburgu, „kat Slovanů“, hrabě Východní marky

Wichman* a Ekbert* Billungové, vzpurní bratranci krále Oty Immed ze Saalfeldu, hrabě v Ammergau, Gaidemarův nevlastní bratr

Uta ze Saalfeldu, hraběnka ve Westergau, Gaidemarova nevlastní sestra-

Hulda z Lüneburgu, hraběnka v Salzgau, Adelheidina důvěrnice

Hardwin z Wiedy, hrabě v Liesgau, velitel královských jízdních bojovníků

Sigismund, hrabě ve Westergau, lotr

Notker* zvaný Zrnko pepře, malíř, lékař a hospitarius ze Sankt Gallenu

Ulrich*, „svatý válečník“, augsburský biskup

Italové

Berengar*, markrabě z Ivrey a občasný italský král

Adalbert*, jeho syn

Atto* (vlastně Adalbert Atto), hrabě z Canossy

Tedald*, jeho syn

Otbert*, hrabě z Milána Walpert*, milánský arcibiskup

Guido, falckrabě z Asti

Dado z Beneventu, jeho švagr

Exoti

Bulčú*, nejvyšší soudce a vojevůdce Maďarů

Lél* a Šúr*, další velitelé uherského vojska

Nakon*, kníže Obodritů

Stojgněv*, jeho bratr a spoluvládce

Tugumír*, kníže Havolanů

Bolilut*, jeho syn a dědic

První část

951-954

Garda, srpen 951

„Jestli chcete žít, musíte kopat,“ zašeptal mnich v roztrhaném, zaprášeném hábitu.

Adelheid nevzhlédla ani nezpomalila chůzi a šla dál směrem ke kapli. Koutkem oka viděla, že mnich pokračuje v cestě opačným směrem – ne chvatně, ne pomalu, ale důstojně, jak kráčeli právě mniši. Přesto věděla, že tenhle muž není tím, za koho se vydává.

Jako všichni muži v jejím životě.

Ranní slunce už vyhlédlo nad zdi hradu a dovolilo prašné půdě, aby se tu a tam zaleskla jako drahokam. Navzdory časné ranní hodině vládl na nádvoří čilý ruch. V kovárně na severní straně bušilo kladivo. Tři strážní, jimž zřejmě skončila služba, se zastavili u jejích otevřených dveří a bavili se s kovářem. Kolem káry tažené oslem, která přivezla z vesnice chleba, hlávky zelí a čerstvé ryby, se houfovaly děvečky. Všichni vypadali zaměstnaně, ale každý si našel čas, aby věnoval pohled zajatkyni při cestě na ranní mši. Některé byly soucitné, jiné posměšné, ale většina neproniknutelných.

Adelheid vešla do zšeřelé prosté kaple, zatímco oba strážní, kteří ji sem doprovodili, zaujali místa u dveří. Jako obvykle všechno probíhalo mlčky, protože oni i všichni ostatní obyvatelé hradu měli zakázáno ji oslovit. Otec Giovanni už stál u oltáře zády k malé farnosti, která sestávala ze tří starých žen a slepého mnicha, a mumlal něco latinsky.

Adelheid poklekla na žlutou skvrnu slunečního světla na podlaze, které sem vpustilo okno nad oltářem, a sepjala ruce. Slunce zbarvilo tmu před jejíma zavřenýma očima do červena a zahřívalo jí tvář jako laskající ruka. Byl to krásný pocit.

Svatá Panno, milosti plná. Dnes je stodevatenáctý den mého zajetí, jak nepochybně víš. Téměř čtyři měsíce se k tobě modlím, abys mě vysvobodila z rukou nepřátel, ale není to nic platné. Bratr Guido mě napomíná, abych neztrácela víru, a připomíná mi, že jsem burgundská princezna a královna Itálie. Vím, že musím být statečná. Především pro Emmu. Ale je to den ode dne těžší. Dnes ráno při probuzení jsem se přistihla při pomyšlení, že už ne mám ani jiskřičku naděje. A tu přijde cizinec a řekne, že mám kopat. Poslala jsi mi ho ty? Prosím, svatá Matko boží, nech mě kopat na správném místě. A prosím, prosím, ať to není past…

„Kam vás odvedli?“ zeptala se bázlivě Anna, sotva se za ní těžké dveře jejich sklepního příbytku zavřely se známým hlasitým zaskřípěním.

„Do kaple. Směla jsem vyslechnout ranní mši,“ odpověděla Adelheid.

„Pochválen buď Ježíš Kristus,“ zamumlal bratr Guido. Byl nejen benediktin, ale i kněz a mohl sám celebrovat mši. Ale bez kostela, především bez chleba a vína, mu to vždycky připadalo falešné, jako podvod.

„Tady, stráž nám přinesla jídlo.“ Služebná ukázala na malý rozviklaný stolek s krajícem chleba a džbánem vody ze studny. To bylo všechno, jako každý den. Pro tři dospělé a dítě.

Adelheid přikývla. Při pohledu na moukou poprášený chléb se jí sbíhaly sliny v ústech, ale věděla, že se musí ovládnout a ještě chvíli počkat. Kdyby teď ráno snědla svůj podíl, zase by celou noc neusnula hlady.

Klekla si na vlhký slamník a sklonila se nad spící dcerkou. V železném držáku na zdi hořela pochodeň a v jejím světle viděla nepřirozenou bledost dítěte. Emminy narozeniny připadaly na den svatého Cypriána v září a jestli se jich dožije, budou to její třetí. Od narození byla křehká. Ani jako kojenec nebyla Emma baculatá a starší dvorní dámy a služky v Pavii nad tím kroutily hlavami. Teď byl její obličejík vyhublý a pod očima měla stíny jako namalované dřevěným uhlím. Adelheid vzala do dlaně Emminu ručku a vdechla na ni polibek. Jen zase nezačni brečet, nařizovala si. To nikomu nepomůže.

Dítě se neprobudilo.

Adelheid vstala. „Nějaký cizinec v mnišské kutně mi na cestě do kaple zašeptal, že mám kopat,“ prozradila Anně a Guidovi. Mluvila tlumeným hlasem. Byla tu sama jen se služebnou a kaplanem, ale obávala se, že by je stráže mohly poslouchat nějakým skrytým otvorem ve zdi.

„Kopat?“ opakovala Anna stejně tiše, ale nevěřícně. „Do cihel?“

„Já vím. Ale co je pod cihlami?“ namítla Adelheid.

„Skála,“ odpověděl bratr okamžitě. „Vzpomeň si na náš příjezd.

Tenhle hrad trůní na skalním hřbetu nad jezerem.“

Adelheid přikývla a natáhla ruku. „Podejte mi váš jídelní nůž, bratře Guido.“

„Ale má královno, pochopte přece, že to nemá smysl,“ zavrtěl shovívavě hlavou. Byl šlachovitý, spíš malého vzrůstu a obdařený mírnou povahou, ale protože tu byl jediný muž, rád předstíral, že pouze on tady má jiskřičku rozumu. „Musíme se obrnit trpělivostí a modlit se, aby nás Bůh brzy zprostil téhle zkoušky. To je to jediné, co můžeme dělat.“

„Jen do toho, modlete se, to jistě neuškodí. Ale jestli se odtud brzy nedostaneme, mohlo by být pro Emmu pozdě. Já tedy budu kopat.“

Ze silné šňůry, která mu sloužila jako pásek, vytáhl krátký tupý nůž a položil ho do její natažené dlaně, ale varoval ji: „Jestli vás přistihnou, bude to hrozné.“

„To vím.“

Jejich vězení leželo hluboko v útrobách pevnosti. Když je sem na jaře dopravili, byla jim ve vlhkém chladu hrozná zima, ale letní vedro, které mezitím venku v živém světě spálilo trávu, sklep trochu ohřálo. Žalář bez oken byl nízký, ale měřil osmkrát deset stop. Nebylo tu dost místa, aby si jeden muž a dvě – nebo dvě a půl – ženy mohli zachovat soukromí, ale za pomoci šňůry a jedné přikrývky si alespoň oddělili kout s vědrem, kde konali potřebu. U protější stěny rozprostřeli přikrývky na spaní a pro Emmu tu byla ovčí kůže. Celá podlaha byla přikrytá vrstvou slámy, kterou jim během čtyř měsíců jednou vyměnili. S pohledem upřeným na zem procházela Adelheid pomalu žalářem. Nakonec si nejspíš náhodně vybrala místo přibližně ve středu místnosti, poklekla a odhrnula slámu stranou. Úzké červené cihly, které se pod ní objevily, byly složené jako rybí kostra, spáry vyplňoval černý jíl. Adelheid ho kolem tří cihel opatrně vyškrábala nožem bratra Guida a otírala přitom čepel o slámu. Uchopila první cihlu palci a ukazováky obou rukou a zacloumala s ní. Podlouhlá cihla se bez odporu uvolnila. Adelheid na ni překvapeně zírala, chvatně ji položila stranou a vyhrabala další. Během krátké chvíle odstranila podlahovou krytinu na ploše šesti nebo osmi dlaní.

Zašustila sláma a Anna si dřepla vedle ní. „No? Co je pod cihlami?“

„Suť,“ odpověděla mladá královna.

Bratr Guido se uprostřed Creda přestal modlit a došel k nim. „A pod sutí?“ naléhal.

Chvíli se dívali jeden na druhého a pak všichni tři začali holýma rukama dolovat materiál z malého otvoru. Na okraji vyhloubení se uvolnily další dvě cihly. Vrstva suti sestávala z malých kamínků a úlomků horniny a byla asi na píď hluboká. Pod ní se k jejich úžasu objevilo dubové prkno, a když i to uvolnili a vytáhli, Anna vykřikla. „Svatý Mauricie!“

„Co se děje?“ zeptala se Emma ospale.

Adelheid se k ní otočila. „Vůbec nic.“ Usmála se na dcerku. „Všechno je v pořádku, miláčku.“

A možná, možná to projednou byla výjimečně pravda.

Pod prknem byla skála, před níž je varoval Guido, ale vytvářela tak hlubokou jámu, že by se do ní Emma schovala. A to nebylo všechno, skála byla pórovitá. Když mnich vzal do ruky odložený nůž a srdnatě s ním zaryl do skalní hrany, odlomil se kus velký jako pěst a skutálel se dolů. Adelheid strčila paži do jámy, vylovila úlomek a potěžkala ho v dlani.

„Je lehký.“

„Ale i kdyby celá hradní skála byla z toho drobivého kamene, trvalo by roky, než bychom se prokopali na svobodu,“ prorokoval mnich temně.

„Tomu nevěřím, bratře Guido,“ namítla Adelheid zamyšleně.

„Proč ne?“

Ani nestihla odpovědět, když Anna náhle zvedla hlavu. „Kroky!“

Adelheid vyskočila a začala chvatně strkat prkno zpátky. Ale než stačil bratr Guido vrátit první cihlu na původní místo, zaskřípěla závora dveří žaláře.

Dveře se pomalu otevřely a vešel Berengar z Ivrey s pochodní v ruce.

„Nuže, moje křehká krásko? Už ses rozmyslela? Jsi dnes ochotná vzdát se svého vdovského stavu?“

Byl to širokoplecí muž kolem padesátky v odřených kožených nohavicích a mohutný meč po jeho boku vůbec nebyl zapotřebí ke zdůraznění jeho válečnické zdatnosti. Tu prozrazovala ostře řezaná tvář s kadeřavým prošedivělým vousem, ale především oči. Chladně a vypočítavě pozorovaly zajatce a jako by v nich neustále doutnal nádech krutého pobavení, jako by všechno kolem byl jenom nějaký žert, jako by nic na světě nebylo skutečně vážné.

Adelheid pomalu zavrtěla hlavou. „Nemohu se vdát za vašeho syna, hrabě Berengare, jakkoli mi váš záměr lichotí.“

Muž si založil ruce na široké hrudi a zadíval se kolem jejího pravého ramene. „Co je s vaším udatným mníškem? Trefil ho šlak?“

Adelheid se ohlédla. Bratr Guido ležel na zemi tváří dolů s rozpaženýma rukama. Měl právě čas hodit přes uvolněné prkno a cihly slámu, a vrhl se na ni, aby zakryl případné zrádné stopy jejich předchozí činnosti.

„Činí pokání,“ vysvětlila Adelheid. „Už tři dny mlčí a postí se.“

„Ale, že by konečně podlehl pokušení a obskočil tvou malou služku?

Nebo snad dokonce tebe?“

Adelheid ho neuznala za hodného odpovědi. Věděla moc dobře, proč jí neustále říká takové věci. A co od ní ve skutečnosti chce. Pravděpodobně by si to už dávno vzal, kdyby mu tolik nezáleželo na tom, aby se vdala za Adalberta, uhrovitého patnáctiletého mladíka. Byla to pouze čest jeho syna, která Berengara nutila, aby se krotil. Ale nedalo se předvídat, jak dlouho to ještě vydrží, protože byl zvyklý brát si, co se mu zachtělo. Poznání, jak je mu vydaná napospas, naplňovalo Adelheid tísnivým strachem a způsobovalo, že si připadala ubohá a bezcenná. Ale protože tušila, co přesně je jeho záměrem, vsadila všechno na to, že se nenechá zastrašit.

„Jak velkou odvahu prokazujete tím, že urážíte bezbrannou vdovu,“ pronesla mrazivě. „Ale poté, co jste otrávil mého manžela, si zřejmě myslíte, že už nehraje žádnou roli, co děláte nebo říkáte. Protože hlouběji už zřejmě klesnout nelze.“

Berengar z Ivrey se tiše zasmál, jako by se mu její drzost líbila. Pak lehce zvedl pravici a udeřil ji do tváře. V úderu bylo tolik netušené síly, že se zapotácela a upadla do slámy. Anna tiše vykřikla a Emma se žalostně rozplakala.

Mladá italská královna se opřela o dlaně, vstala a setřela si hřbetem ruky krev z nosu. „Dovolil byste služce, aby s mou dcerou na chvíli vyšla ven na slunce? Než budeme pokračovat v naší rozmluvě.“ Její hlas se nechvěl ani nežadonil. Ale neměla k tomu daleko.

„Nic takového, srdíčko,“ zavrčel Berengar. „Malá Emma může klidně vidět, co se stane ženské, když je takhle vzpurná. Myslím, že na takové poučení není pro děvče nikdy příliš brzy.“

Nebylo pro ni novinkou, že Berengar z Ivrey umí být nemilosrdný a nelítostný. Byl nejmocnějším mužem v Lombardii už před pěti lety, kdy se Adelheidin manžel Lothar stal králem. A byl železnou pěstí za Lotharovým trůnem. Ale přišla chvíle, kdy mu to už nestačilo, a tehdy mladý a naprosto zdravý král náhle a zdánlivě nevysvětlitelně onemocněl a zemřel. Každý v Lombardii a v celé Itálii věděl, že v tom má prsty Berengar. A sotva byl Lothar pod zemí, nechal se provolat králem. Podle lombardského práva ale patřila koruna Adelheid, protože byla dědičkou svého muže. Proto ji chtěl Berengar provdat za svého syna a pro dosažení svého cíle se nehodlal zastavit před ničím.

Ustoupil o krok a rozrazil dveře. „Pojď dovnitř, můj chlapče.“

Adalbert po drobném zaváhání vkročil do šera žaláře. Byl vysoký jako jeho otec a už ne tak vyzáblý jako před rokem. Jeho chování bylo pyšné, pohled tmavých očí vyzývavý a mrzutý. S jeho pletí se to ještě zhoršilo. Dokonce i v mihotavém světle pochodní viděla Adelheid červené zhnisané pupínky na čele a tvářích, a hluboké jizvy, které zanechaly předchozí nežity. Bylo jí jasné, že pro chlapce Adalbertova věku to musí být ponižující, a skoro jí ho bylo líto. Kdyby si s sebou nepřinesl jezdecký bičík.

„Tak jen do toho, pověz královně, co máš na srdci,“ vyzval ho Berengar. Znělo to blahosklonně. Nikdy se ani v nejmenším nesnažil skrýt, že Adalbertem pohrdá.

„Dneska konečně svolíš, že si mě vezmeš, Adelheid,“ řekl mladík, ale neznělo to jako rozkaz, protože výzva skončila vyjeknutím přeskakujícího hlasu. „Už máme dost… Už mám dost toho čekání.“

„Je mi líto, Adalberte.“ Adelheid byla jen o čtyři roky starší než on, ale když viděla, jak ho její odmítnutí urazilo, měla pocit, že ho musí utěšit. Jako by to možná udělala starší sestra. „Jistě chápeš, že to není kvůli tobě. Ale rok mého vdovství ještě neuplynul. Stále mě příliš tíží smutek, než abych si mohla zvolit nového manžela.“

S těžkým srdcem vzápětí pochopila, že tenhle tón je naprosto chybný. Adalbertovi vehnal do tváře červeň hněvu a boláky na ní skoro zasvítily.

„Ty namyšlená mrcho,“ vyhrkl zuřivě mladík a zvedl paži s bičíkem.

„Já z tebe ten smutek vyženu!“

Adelheid otočila hlavu na stranu a zvedla ruce k obličeji. První rána ji zasáhla do krku a ramene, a zdrtila ji ostrou bolestí. Emma začala vzlykat. Svištivě dopadla druhá rána, tentokrát do levého prsu, a Adelheid se musela kousnout do jazyka, aby nevykřikla.

Svatá Matko boží, nedopusť, aby ublížili Emmě.

Mezi štíhlými zápěstími viděla, jak Berengar vytrhl synovi bičík z ruky a odstrčil ho.

Adelheid se k nim otočila zády a zavřela oči.

Ať mě zřídí, jak chtějí, jen mi dej sílu kopat…

Gaidemar věděl, že už má málo času.

Nad západním břehem klesalo slunce jako roztavená měděná mince a obloha postupně dostávala šedomodrou barvu. Voda v jezeře byla o tón tmavší a čeřila se v jemných vlnách. Ve vysoké trávě zpívali cvrčci a někde nablízku trylkoval v porostu stehlík.

Pronikavé cvrlikání mu šlo na nervy. Gaidemar vyhrabal z váčku u pasu brousek, vytáhl nůž z nenápadné skrýše v rukávu a začal ostřit čepel. Uklidňovalo ho to a nezvyklý zvuk umlčel i stehlíka.

Správně.

Byl to už týden, co si královnu vyčíhal na nádvoří, a když se míjeli, zašeptal jí radu, která by jí snad mohla zachránit život. Ale slyšela ho vůbec? A jestli ano, udělá, co řekl? A pokud ano, dokáže si opravdu vykopat cestu na svobodu?

Gaidemar neměl tušení.

Věděl jen jediné – jestli brzy nepřijde, jeho plán ztroskotá a on si bude muset vymyslet něco jiného. A to rychle. Protože jakmile Berengar z Ivrey dospěje k poznání, že Adelheid Burgundskou nepřiměje, aby se provdala za jeho syna, zabije ji.

To by samo o sobě Gaidemara nepřipravilo o spánek, vždyť tu dámu vůbec neznal, ale znamenalo by to, že zklamal svého krále. A to bylo velmi nerozumné. Tím spíš pro muže v jeho postavení.

Vyhlédl z vysokého rákosí, v němž se skrýval. V blízké vesnici zahořela ve skromných dřevěných chatrčích první světla a pomrkávala do soumraku, ale na prašné silnici neviděl jediného člověka. Věděl, že rybáři z Gardy chodí brzy spát, protože vyplouvají na jezero dlouho před východem slunce. Měl dost času na studování jejich životního rytmu. Na rozdíl od nich se přes den několik hodin prospal a v noci bděl. Věděl, že pokud Adelheid vůbec přijde, pak pod ochranou tmy.

Odložil brousek a nůž, protože v mizejícím světle by včas nemusel zahlédnout příchozího a zvukem broušení naopak přilákat nevítanou pozornost. Musí být opatrný. Přestože tu byl z pověření krále, neměl u sebe řádný pergamen s pečetí, aby to dokázal. A i kdyby, obávaného Berengara by ani to jistě neodradilo od toho, aby se ho diskrétně zbavil. Protože kdo by na to mohl přijít? Moc krále Oty sice sahala na pět set mil daleko a až za Alpy, ale jeho pohled ne.

Gaidemar s povzdechem sáhl po svém vaku s proviantem a vylovil z něj kus chleba, když zaslechl nějaký zvuk. Tichý, kradmý, jako kmitnutí malého zvířete. Zadíval se napjatě ke vchodu do jeskyně, který zíval ze strmé skalní stěny jako křivá tlama nějaké příšery. Ale tam se nic nepohnulo. Falešný poplach. Zase jednou. Ani si nebyl jistý, jestli čeká na správném místě. Celá tahle záležitost byla beznadějná, tušil to přece od začátku…

Klesl zpátky na lokty, ukousl kus chleba, hledal a našel první hvězdy na jasném večerním nebi. Zkontroloval i zásobu vína a zjistil, že měch je ještě do poloviny plný. Ale dopřál si jen malý doušek. Kdyby usnul a promeškal ji, nikdy by si to neodpustil. Pokud vůbec někdy přijde a není už dávno mrtvá.

Gaidemar netrpělivě potřásl hlavou, jako by tím mohl zastavit nesmyslné kroužení vlastních myšlenek.

Poslední dvě, tři hodiny před rozedněním byly vždycky nejhorší. Víčka mu ztěžkla, jako by mu víly provedly nepěkný kousek a přivázaly na ně malinká olověná závaží. Každou noc bylo obtížnější zůstat pozorný a neusnout. Trochu strnule se zvedl z rákosí a otočil se ke břehu jezera, aby se osvěžil několika plnými dlaněmi vody. Nejlepší by asi bylo, kdybych tam strčil celou hlavu, pomyslel si. Vtom zahlédl koutkem oka světlo.

Zastavil se a pomalu otočil hlavu tím směrem. Bylo to neklidné světlo pochodně, které jako by vyčkávalo u vstupu do jeskyně.

Gaidemar vyšel z úkrytu v rákosí a vydal se co možná nejopatrněji k plápolajícímu světelnému bodu. Když se přiblížil asi na deset kroků, rozeznal mnicha, který držel pochodeň, a dvě štíhlé ženské postavy, z nichž jedna měla na prsou uvázané malé dítě. Pravicí uchopil rukojeť svého nože, došel až k okraji světelné skvrny a uklonil se.

„Nelekejte se, urozená královno,“ pronesl tiše.

Menší z žen slyšitelně nasála vzduch, byl to skoro výkřik. Ale ta druhá, s dítětem, stála bez hnutí jako bludný kámen. „Kdo jste?“ Znělo to vyzývavě, přestože se jí hlas trochu chvěl.

Bůhví, že nebylo divu.

„Mé jméno je Gaidemar. Posílá mě král Ota.“ Byla to jen částečná pravda, ale na dlouhé vysvětlování teď neměl čas.

Zhluboka vydechla. „Abyste udělal co?“

„Abych vám pomohl k útěku, když to půjde.“

„Ach, opravdu? A jak můžu vědět, že nesloužíte hraběti Berengarovi a neodvezete mě přímo k němu?“

Pochodeň zaplápolala a zasyčela v chladné noční bríze, která v tuhle hodinu vždy čeřila jezero, a Gaidemar viděl ve tvářích uprchlíků strach. Mnich na něj zíral s neproniknutelným výrazem a na čele se mu leskl pot. Služka dýchala mělce a zrychleně. Mladá královna položila ochranitelsky ruce na záda své dcery a oči měla doširoka otevřené.

„Proč bych k vám jinak přišel a poradil vám, že máte kopat?“ opáčil Gaidemar.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

První část