DENÍK ZE DNA

Tomáš Řepka

Copyright © Bojuj Srdcem, 2020

ISBN 978-80-242-6641-1

Kniha je věnována každému, kdo zažil bezmoc, pád i pocit nespravedlnosti.

Všem spravedlivě i nespravedlivě odsouzeným životem nebo systémem.

Mým bratrům ve výkonu trestu, mým fanouškům i těm, co mi pád přáli.

Kateřině, která mě naučila, že láska nemusí mít podmínky a život může být dobrý.

Nejsem zrovna tím, kdo by měl jít ostatním příkladem, jak žít.

A Bůh ví, že jsem se o to nikdy ani nesnažil.

Jde o vzpomínky, záblesky a střípky mojí paměti. Žádný návod.

Omlouvám se všem, kterým jsem v životě chtěně nebo nechtěně ublížil.

Každý z nás vnímá život jen ze své perspektivy a snaží se dělat to, co mu přijde v tu chvíli nejlepší.

A já nejsem výjimka.

Kdokoliv, kdo hrál v mém životě nějakou roli, by asi viděl celý příběh jinak a pravda je tak jen úhlem pohledu.

Bojovník nemůže před nikým sklonit hlavu. Jinak by nebyl bojovník.

„Kde je světlo, musí nutně být i temnota…“

Phyllis C. Cast

-----------------------------------------------------------------------

„Někdy se vzbudíš. Někdy tě pád zabije.

A někdy, když padáš, vzlétneš.“

Neil Gaiman

-----------------------------------------------------------------------

„V očích mi vidíš sílu a hrdost, kterou jsem získal ze zlomení smutku po bitvách prohraných,

každý ten jeden pád stojí za něčím, co nazývám vítězstvím.“

Gaius Julius Caesar

PROLOG

CO JE NA VĚZENÍ NEJTĚŽŠÍ?

Dotknout se dna. Jeho hloubky. Všechno je tady jinak než venku. Jakmile se zaklapnou dveře, je nutné nechat ten původní svět za zády. Nikdy se za ním neohlédnout. Neporovnávat. Pokud se to nenaučíte, budete to mít hodně těžké.

Vězení je svět, kde neplatí jediné pravidlo, na které jste dřív byli zvyklí.

Je těžké přistoupit na odlišné podmínky a brát je za své, pokud jste nevyrůstali v prostředí pasťáků a dětských domovů. Tam mohlo jít o dobrou přípravu.

Jestli byla vaše rodina normální a byla okolo vás láska, budete to mít o to těžší.

Stejně tak je složité splynout s prostředím, moc nevyčuhovat, což je s mým jménem problém všude, takže ve vězení jsem byl opravdu atrakcí. Turistickým lákadlem.

Zajímavostí číslo jedna na mnoho týdnů.

Náročné je i unést všechny ty utrpení a tragédie. Vězení je jich plné. Je těžké je někdy vůbec slyšet, natož je žít.

Naučit se naslouchat a nesoudit, neradit, dokud se vás někdo nezeptá. Nesdělovat názory – to je jedním ze základních kamenů pro přežití. Málokdo je na vaše postoje ke svým kauzám ve skutečnosti zvědavý.

Vyzpovídat se tady znamená zbavit se napětí. Rozhřešení si každý řeší sám se svým svědomím. Někteří ho mají, jiní ne.

Zvyknout si na špínu, na zkaženost a ponížení.

Všechno je to tam přítomné všude okolo vás. Ty dvě poslední věci ne v pravém slova smyslu, pokud si zjednáte respekt. Nedotknou se vás tolik. Ale přesto je cítíte.

Nedostatek vzduchu, hluboká nejistota, nekonečné debaty o životě na svobodě. O tom, kde se stala chyba. Málokdo přizná, že přímo u něj samotného. Proto je ve vězení plno nevinných.

Bezradnost. Touha sdílet všechny ty věci, které se člověku honí hlavou. Na druhou stranu ostražitost, protože nikdy nevíte, co všechno se může otočit proti vám. A ono se toho otočí dost.

Napětí.

Přesto jsem našel lidskost. Sounáležitost. I oporu.

I potvrzení, že zlo existuje. Není jen ve filmech, ve virtuální realitě, v představách lidí. Sáhl jsem si na něj z bezprostřední blízkosti. Stále jsem denně bok po boku lidem, kteří ho páchali a věděli, co dělají.

Uvědomil jsem si, že je řada lidí, kteří jsou ve vězení právem, a taky řada těch, kteří ne.

Ani náhodou. A lidsky v tomhle světě vytrženém tak moc z reality, ve které žili, trpí.

Věc, za kterou sedí, na ně leckdy byla upletená řadu let předtím, než se to stalo.

Někdy stačila důvěra v kamaráda, kterého znáte od dětství, víra v to, že ti nejbližší vás zradit nemůžou, a oni to stejně udělali, smrt v rodině, rozvod, jednoduchá chyba v účetnictví, účast na tragické autonehodě, třeba i bouračka v mikrospánku.

Cokoliv zdánlivě normálního, co vás kvůli snaze nepřátel nebo několika sekundám v ruletě osudu hodí přes palubu.

Do viny a trestu.

To všechno může být startem pro zkušenost, která se vám navždycky vpije do živého masa. A už všude půjde s vámi. A není cesty zpět.

Souhlasím s tím, že kdo jednou pobyl ve vězení, je vězňům bratrem. Ať je důvod jeho pobytu jakýkoliv. A taky s tím, že to není hanba, ale zkouška.

CO POMŮŽE PŘEŽÍT?

Hlavně o tom je tahle kniha.

To, že na svobodě existují lidi, kteří si přejí, abyste se vrátil. Věří ve vás a ví, kým opravdu jste.

I když vy sám už víru ztrácíte.

Také dopisy a návštěvy mají ve vězení, i přes možnost denního telefonování, pořád velký význam.

Jsou potvrzením toho, že máte venku svůj vlastní tým, teritorium. Záchranné lano pevně uvázané okolo zápěstí.

Že k vám ti z vašeho kmene nejsou lhostejní a dokazují to právě tím, že vám píší, chtějí vás vidět. Dávají vám najevo, že stojí při vás. A sdělují vám to vlastně veřejně.

Smutek těch, kteří tohle štěstí nemají, je ve vězení hmatatelný. Stejně jako závist.

Přítomná u každé velké obálky, balíku, který nesete, telefonu nebo návštěvy, na kterou se chystáte.

Nezájem rodičů, partnerek, těch nejbližších je jednou z nejhorších věcí, kterou vězeň zažívá.

Zažil jsem rozchody po telefonu, kdy ženám spoluvězňů došla trpělivost, chuť, energie nebo na ně těch problémů bylo už prostě oprávněně dost. Většinu kluků, kterým skončilo to nejpodstatnější, pro co žili, to zlomilo.

A jestli zatím jen měli nakročeno k tomu stát se zrůdami, rychlost jejich kroků se zdvojnásobila.

Když ztratíte víru a naději, nezbyde vám vůbec nic. Tím snáz přivyknete zkaženosti, a ta je ve vězení všude patrná.

Viděl jsem zblízka smutné osudy.

Naději, kdy se člověk přemáhá věřit. Pak přijde polibek smrti a potom už jen rezignace a mizérie. Někdy sebevražda.

Skok do propasti, která má papírové dno. A vy letíte dál. Propadáte každou vrstvou. Směrem dolů.

Modlil jsem se, aby se mi to nestalo.

PAVUČINA

„VYBRAL JSEM SI CESTU, NA KTERÉ MĚ LIDI MILUJOU, NEBO SE MĚ SNAŽÍ ZABÍT.“

(TŘ)

30. 4. 2019 – ÚTERÝ – PRAHA

ROZSUDEK

Je osm hodin ráno. Před půlhodinou jsem vedl Claud do školy. Jsem u Kačky a pozoruju, jak píše něco do počítače. Oba se snažíme na sobě nedat znát nervozitu.

Dneska se má rozhodnout. Má padnout verdikt, co bude s mým životem dál. Soud ohledně zpronevěry související s mojí minulostí, manželstvím, lidmi, kteří se snažili hodně dlouho zneužít moji důvěřivost a kteří mě ujišťovali o loajalitě a přátelství. Věc pro veřejnost jednoduchá, jinak složitá, zdaleka ne tak jednoznačná, jak se může jevit. A napsat víc někdy nejde.

Existuje oficiální a neoficiální verze. Jako vždycky. Ta druhá ale nebude mít prostor, aby sehrála svou roli. A zajímá někoho, kde je ve skutečnosti pravda? Neprodává líp titulek o tom, jak auto, o které jde, nebylo moje? Nebylo moje…

Pravda zní jinak. Ne tak zábavně jako titulní strany. Obyčejně.

Možná by se spíš měli bát jiní, až se rozhodnu ji někdy vyslovit. Teď ještě ne. Teď není ta správná chvíle. Je čas, abych si to všechno vyžral sám. Nesu na tom svůj podíl viny.

Stojím na balkóně, zapaluju si cigaretu a koukám do hostivařských lesů. Nad stromy se objevuje pára, den se probouzí, slyším tlumené hlasy pejskařů v parku pod sebou. Soustředěně vyfukuji kouř, první ranní cigareta. Ten rituál, který mě dostává do klidu.

Tady sem v bezpečí, o těchto dvou metrech čtverečních ještě novináři a paparazzi neví, nikdo na mě nemíří objektivem. Zatím ne.

Vracím se do pokoje.

Pročítám sportovní rubriky na mobilu, bezmyšlenkovitě kmitám prstem po obrazovce. Včera zemřel Josef Šural, fotbalista, kterého jsem znal. Tragická autonehoda při cestě ze zápasu. Nechal po sobě malé děti, zlomenou rodinu. Zasáhlo mě to, včera jsem celý večer nemohl mluvit. Ale stejně…

Proč mi tahle tragédie nepřipadá okamžitě závažnější a šílenější než to, co řeším já? Proud myšlenek v hlavě nejde zastavit.

Asi každý z nás v emocích vnímá svoje trápení jako to největší. Asi proto, že nemůžu odlišit intuici od toho boje, který v sobě svádím. Co bude dál, jak budu žít, co když…

V 9:20 se zničehonic rozezní digitální budík na polici v ložnici, který ani jeden z nás nepoužívá. Nejdřív nám vůbec nedojde, co to zvoní, oba se rozhlížíme.

Katka se na mě udiveně podívá: „Ty jsi si nařídil budík?!“

„Ne!“ odpovídám. „Proč bych to dělal? A na tuhle hodinu?“ Snažím se tuhle zdánlivě spirituální věc zlehčit, usmívám se. Náhoda. Co jiného.

Pravdou je, že nikdo z nás budík na nejvyšším místě v ložnici nenařizoval, ani jeden z nás ho řadu měsíců nevzal do ruky.

Na magii nevěřím, i když je 30. 4. Valpuržina noc. Boj proti temným silám. V situacích opravdového napětí se prý podobné věci stávají. Energie mezi nebem a zemí. Nevím. Vypínám ho jedním stiskem.

Oba na sebe mlčky koukáme, až ticho protne jiné zvonění, tentokrát telefonu. Na displeji je jméno mého advokáta.

Zvedám to a procházím bytem.

O pět minut později mě Kačka najde sedět na židli v obýváku. Je rozhodnuto. Vidí to na mně. Nic neříká, jen bezmocně rozhodí rukama. Vstanu a obejmu ji. Nemusíme si říkat vůbec nic.

Boj proti temným silám jsem prohrál.

1. 5. 2019 – STŘEDA – PRAHA

PRVNÍ MÁJ

Od rána zvoní telefony, všechny redakce, televize, novináři, fotografové. Titulní strany novin se připravují, lynč, šikana, hlavně ukázat, kdo je největším zločincem v Čechách i dál, to jsou a budou hlavní témata mých dalších dnů.

Volají kamarádi, štáby prý postávají před domem. České i zahraniční. Aspoň jediné moje vyjádření. Po telefonu a esemeskách škemrají, žebrají, prosí a vyhrožují. V tomhle pořadí.

Přes přivřené žaluzie pozorujeme, jak paparazzi zabrali všechna místa na parkovišti, objektivy jsou namířené na část bytu, kde mají vypozorováno, že se pohybujeme nejvíc. Jeden jediný pohyb přivřených dveří a následuje smršť cvakání. Co kdyby.

Vidím na Kačce, že jí to nedělá dobře. Bude je mít za patami teď celou dobu. Snažím se odpoutat pozornost Claud, která si stoupá na špičky, aby ten cirkus viděla. „Jdi od toho okna, máš tady snídani,“ říkám jí. Uraženě přechází ke stolu a pomalu otáčí lžičkou v kakau.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Titulní strana

PROLOG

PAVUČINA