Anna Todd

AFTER

Před námi

BEFORE

Copyright © 2015 by Anna Todd

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2020

ISBN 978-80-242-6668-8

Všem mým skvělým čtenářům,

kteří mě inspirují víc, než mohou tušit

Playlist Hessy:

„Never Say Never“ od The Fray

„Demons“ od Imagine Dragons

„Poison & Wine“ od The Civil Wars

„I’m a Mess“ od Eda Sheerana

„Robbers“ od The 1975

„Change Your Ticket“ od One Direction

„The Hills“ od The Weeknd

„In My Veins“ od Andrewa Bellea

„Endlessly“ od The Cab

„Colors“ od Halsey

„Beautiful Disaster“ od Kelly Clarkson

„Let Her Go“ od Passenger

„Say Something“ od A Great Big World, ft. Christina Aguilera

„All You Ever“ od Huntera Hayese

„Blood Bank“ od Bona Ivera

„Night Changes“ od One Direction

„A Drop in the Ocean“ od Rona Popea

„Heartbreak Warfare“ od Johna Mayera

„Beautiful Disaster“ od Jona McLaughlina

„Through the Dark“ od One Direction

„Shiver“ od Coldplay

„All I Want“ od Kodaline

„Breathe Me“ od Sia

Část první

PŘEDTÍM

Když byl ještě malý, snil o tom, čím bude, až vyroste.

Možná policajtem nebo učitelem. Mámin kamarád Vance se živil čtením knížek, to mu připadalo fajn. Nebyl si moc jistý tím, co vlastně umí – neměl žádné nadání. Neuměl zpívat jako jeho spolužák Joss; neuměl násobit a dělit dlouhá čísla jako Angela; před spolužáky dokázal sotva promluvit, na rozdíl od vtipného a výmluvného Calvina. Vlastně ho bavilo jen číst. Dychtivě čekal, až mu Vance přinese novou knížku: každý týden nosil jednu, někdy víc, někdy míň. Někdy se vůbec neobjevil a on se začínal nudit a opakovaně četl své nejoblíbenější tituly. Přesto počítal s tím, že se ten hodný strýček zase vrátí s knihou v ruce. Rostl a pobíral rozum, o centimetr a další knihu každých čtrnáct dnů, nebo to tak aspoň působilo.

Jeho rodiče se měnili jako roční období. Otec byl čím dál hlasitější a zanedbanější, matka čím dál unavenější, noční ticho rušily její vzlyky, čím dál hlasitější. Uvnitř malého domku to začínalo být cítit tabákem a horšími věcmi. Z kuchyně páchlo špinavé nádobí, jímž přetékal dřez, a z otcova dechu skotská. Postupem času už si kolikrát ani nemohl vzpomenout, jak otec vypadá.

Vance přicházel častěji, a on si sotva všiml, že se matčiny vzlyky po nocích změnily. Tehdy si konečně našel kamarády. Nebo spíš jednoho. Jenže ten se pak odstěhoval a on se nenamáhal hledat nové přátele. Měl pocit, že je nepotřebuje. Že mu nevadí být sám.

Muži, kteří k nim vpadli jedné noci, změnili něco hluboko v něm. To, co udělali jeho matce, ho zatvrdilo vůči celému světu. Z otce se stával cizí člověk a brzy se do malého špinavého domku přestal vracet úplně. Zmizel a chlapci se ulevilo. Už žádná skotská, žádný rozbitý nábytek, žádné díry ve stěnách. Zůstal po něm jen chlapec bez otce a obývací pokoj plný poloprázdných krabiček od cigaret.

Chlapec nenáviděl pachuť, která po cigaretách zůstávala, ale líbilo se mu, jak mu kouř plní plíce a připravuje ho o dech. Vykouřil všechny do poslední a pak si koupil další. Našel si přátele, pokud se to tak dá říct, v podobě skupiny rebelů a chuligánů, kteří byli věčně v maléru. Začal se vracet pozdě v noci a z malých neškodných lží a vtípků, které společně prováděli, se stávaly vážnější přestupky. Vznikalo mezi nimi něco temnějšího a všichni si uvědomovali, že to není v pořádku – že je to doopravdy špatné –, ale namlouvali si, že se jen baví. Měli moc a s ní se pojil adrenalin. Kdykoli někoho připravili o nevinnost, vlévalo jim to do žil víc arogance a dychtivosti, které bořily všechny hranice.

Chlapec mezi nimi patřil k těm nejmírnějším, ale přišel o svědomí a tu část svého já, která se kdysi toužila stát policajtem nebo učitelem. Jeho vztahy se ženami rozhodně nebyly obvyklé. Toužil po jejich doteku, ale zatvrdil se vůči jakýmkoli emocím. To se týkalo i jeho matky, které už víckrát neřekl ani „mám tě rád“. Stejně se v podstatě nevídali. Většinu času trávil na ulici a domov se pro něj stal bezvýznamným místem, kam mu jen občas chodily balíčky s Vanceovou washingtonskou adresou.

I Vance ho opustil.

Zato dívky si ho všímaly. Lepily se na něj, zarývaly mu dlouhé nehty do paží, když jim lhal, líbal je, souložil s nimi. Po sexu se ho většinou pokoušely objímat, ale on je odstrkoval. Žádné polibky, žádné mazlení. Než popadly dech, už byl pryč. Ve dne nedělal nic dobrého a v noci to bylo ještě horší. Postával s ostatními v uličce za obchodem s lihovinami nebo za obchodem Markova otce a mrhal životem. Vloupal se do obchodů, kde prodávali alkohol, potají natáčel neodpustitelná videa, kterými ponižoval naivní dívky. Ztratil schopnost cítit cokoli kromě vzteku.

Nakonec už toho měla jeho matka dost. Nezbývaly jí prostředky ani trpělivost, aby dál zvládala jeho destruktivní chování. Jeho otci nabídli místo na univerzitě ve Spojených státech. Konkrétně ve Washingtonu. Ve stejném státě a dokonce i městě, kde žil Vance. Hodný a zlý opět na stejném místě.

Matka netušila, že vyslechl, jak se po telefonu domlouvá s jeho otcem, že by ho k němu poslala. Otec se zřejmě dal dohromady, ačkoli jistě to chlapec nevěděl. Nikdy nic nevěděl jistě. Otec si navíc pořídil přítelkyni, milou ženu, kterou mu chlapec záviděl. Přiměla ho vidět, že život má i lepší stránky. Zvala ho na rodinné obědy a mluvila s ním laskavě jako nikdo předtím.

Když nastoupil na univerzitu, nastěhoval se na kolej otci natruc. Sice se mu tam nelíbilo, přesto se mu poté, co si do malého pokoje nastěhoval krabice s věcmi, trochu ulevilo. Pokoj byl dvakrát větší než jeho vlastní pokoj v Hampsteadu. Ve zdech nebyly díry, v koupelně žádný hmyz. Konečně měl kam dát všechny své knihy.

Zpočátku se držel stranou a nenamáhal se hledat si přátele. Postupně se ale kolem něj utvořila skupinka a on spolu s ní sklouzl ke starým špatným způsobům.

V Americe poznal virtuální dvojče starého kamaráda Marka a začínal si myslet, že takhle svět zkrátka funguje. Smiřoval se s tím, že bude vždycky sám. Uměl ubližovat lidem, vyvádět ošklivé kousky. Ublížil další dívce, jako všem těm předtím, a znovu se ho zmocnila stejná bouře, která mu ničila život. Začal pít jako kdysi jeho otec, stal se tím nejhorším pokrytcem.

A bylo mu to jedno. Byl otupělý, měl přátele, kteří mu pomáhali nevnímat, že v životě postrádá něco skutečného.

Na ničem nezáleželo.

Ani na dívkách, které pokusily odhalit jeho podstatu.

Natalie

Když se seznámil s tou modrookou dívkou s tmavými vlasy, poznal, že je to nová zkouška. Byla hodná, nejjemnější člověk, jakého kdy poznal… a zamilovala se do něj.

Vytrhl ji z uhlazeného neposkvrněného prostředí, nametl na hromadu spolu s ostatním jeho smetím a pak ji vysypal do nemilosrdného a temného světa, o kterém nevěděla vůbec nic. Kvůli jeho podlosti se z ní stal vyvrženec, nejprve ji zapudila církev, poté rodina. Přišla do řečí, úzkoprsé ženské s biblí v podpaží ji pomlouvaly jako o život. A její rodina nebyla o nic lepší. Nikdo jí nezůstal. Udělala tu chybu, že mu uvěřila. Chtěla od něj víc, než jí mohl dát.

Pro jeho matku to byla poslední kapka. Poslala ho do Ameriky, do státu Washington, k jeho rádoby otci. Vyhnala ho z londýnského domova. Osamělost, kterou celá ta léta cítil, se měla konečně dostavit i fyzicky.

Kostel je dnes plný, řady obsazených lavic. Sešli jsme se o horkém červencovém odpoledni k společné bohoslužbě. Každý týden sem chodí stejní lidé, z nichž většinu znám jménem i příjmením.

Má rodina si tu žije jako šlechta v jedné z nejmenších Ježíšových farností.

Moje mladší sestra Cecily, která sedí v první řadě vedle mě, přejíždí drobnými prstíky po odřené dřevěné lavici. Náš kostel právě získal grant k částečné renovaci interiéru a my teď se skupinou mladých křesťanů pomáháme shánět všechno potřebné od tamější komunity. Tento týden je naším úkolem sehnat od místních barvu a přetřít všechny lavice. Po večerech obrážím obchody v okolí a žádám o dary.

Jako by to mělo podtrhnout, že je nejvyšší čas, ozve se vzápětí prasknutí. Cecily se podařilo ulomit z lavice kousek dřeva. Nehty má nalakované na růžovo, aby ladily s růžovou stužkou v jejích tmavě hnědých vlasech, ale chová se jako kluk.

„Cecily, příští týden to budeme opravovat, nedělej to, prosím tě.“ Jemně ji vezmu za ruce a ona trochu našpulí pusu. „Můžeš nám pomoct s natíráním, aby byly zase hezké. To by se ti určitě líbilo, viď?“ usměju se na ni. A jí ve tváři vykvete kouzelný bezzubý úsměv. Přikývne a kadeře, které jí máma ráno natočila žehličkou na vlasy, se roztomile zhoupnou.

Kněz už téměř končí kázání a naši se drží za ruce a dívají se před sebe. Mně se potí krk, kapičky potu mi stékají po zádech, hlavou se mi honí slova o hříchu a utrpení. Je tu takové horko, že se mámě roztéká mejkap a pod očima má tmavé kruhy od řasenky. Tohle snad bude poslední týden bez klimatizace, který tu musíme přetrpět. Nebo by aspoň měl být, jinak budu příště předstírat mdloby.

Na konci bohoslužby máma vstane a jde si popovídat s pastorovou ženou. Obdivuje ji – podle mě až moc. Pauline, první dáma našeho kostela, je přísná žena, která rozhodně neoplývá soucitem s druhými, takže chápu, proč se mámě tak zamlouvá.

Zamávám Thomasovi, jedinému klukovi v mém věku, který patří do skupiny mladých křesťanů. Když mě míjí spolu s celou svou rodinou v zástupu lidí, kteří vycházejí z kostela, taky mi zamává. Potřebuju na vzduch. Vstanu a otřu si dlaně o světle modré šaty.

„Mohla bys vzít Cecily do auta?“ usměje se na mě táta, kterému je to jasné.

Bude se pokoušet umlčet mámu, tak jako každou neděli. Patří k těm ženským, které se po rozloučení ještě nejmíň třikrát zapovídají.

Naštěstí nejsem po ní, ale po tátovi, který toho moc nenamluví, ovšem když už něco řekne, má to svou váhu. A vím, že je rád, že jsem jako on. Zdědila jsem jeho klidnou povahu, tmavé vlasy i světle modré oči (to jsou ty nejvýraznější rysy) i výšku. Nebo spíš její nedostatek. Oba měříme sotva sto sedmdesát centimetrů. On je sice o maličko vyšší než já, ale u muže je to stejně málo. Máma si z nás utahuje, že nás Cecily přeroste, dřív než jí bude deset.

Přikývnu a vezmu sestru za ruku. Jde rychleji než já, v dětské dychtivosti se prodírá zbytkem shromáždění. Chci ji zadržet, ale ona se na mě otočí s tím nejkrásnějším úsměvem a já se přistihnu, jak běžím s ní. Seběhneme po schodech dolů na trávník. Cecily se vyhne postarší dvojici, pak vyjekne, protože málem povalí Tylera Kentona, největšího lumpa mezi kluky v naší církvi. Musím se smát. Svítí slunce, nabírám vzduch do plic a utíkám čím dál rychleji, běžím za ní, dokud nezakopne a neupadne na trávu. Kleknu si k ní, odhrnu jí vlasy z tváře. Z očí jí vyhrkly slzy, třese se jí ret.

„Moje šaty…“ Přejíždí rukama po bílých šatech, posetých zelenými skvrnami od trávy. „Jsou zničené!“ Zaboří obličej do špinavých dlaní. Stáhnu jí je do klína.

Usměju se na ni. „Nejsou zničené, to se vypere, miláčku.“

Otřu jí palcem slzu, která se jí kutálí po tváři. Popotáhne, zdráhá se tomu uvěřit.

„To se přece stává. Mně se to stalo nejmíň třicetkrát,“ ujistím ji, ačkoli je to lež.

Koutky úst se jí zvednou, bojuje s úsměvem. „Nene.“ Dobře ví, že si vymýšlím. Obejmu ji a zvednu. Prohlédnu jí bledé paže, jestli se někde nezranila. Žádné odřeniny. Držím ji kolem ramen a míříme přes prostranství před kostelem k parkovišti. Odtamtud už se k nám blíží naši, tátovi se konečně podařilo mámu odtáhnout.

Cestou domů sedím s Cecily na zadním sedadle. Vybarvujeme motýly v jejích oblíbených omalovánkách, zatímco táta s mámou mluví o mývalech, kteří nám v poslední době lezou do popelnice. Táta zajede k našemu domu, motor nechá běžet. Cecily mi rychle dá pusu na tvář a vystoupí. Taky vystoupím, obejmu mámu a od táty dostanu pusu na tvář, pak se usadím za volantem.

Táta se na mě podívá. „Buď opatrná, beruško, dneska je hezky a venku je spousta lidí.“ Zastíní si přimhouřené oči. V Hampsteadu už dlouho nebylo tak slunečno. Horko ano, ale slunce ne. Přikývnu a slíbím tátovi, že dám pozor.

Teprve když opustím čtvrť, přeladím rádio. Zesílím zvuk a cestou do centra zpívám každou písničku. Můj cíl je získat tři kbelíky barvy z každého ze tří obchodů, do kterých mám namířeno. Budu mít štěstí, když dostanu v každém jeden, ale kdyby se podařily tři, zbylo by nám dost na všechno.

První obchod, Markovy malířské potřeby, je nejlacinější ve městě. Majitel Mark má v okolí dobrou pověst a těším se, až ho poznám. Zaparkuju na téměř prázdném parkovišti, kde stojí jen veterán světle červené barvy a malá dodávka. Budova je stará, z dřevěných prken a vybouleného sádrokartonu. Cedule je nakřivo, M sotva čitelné. Otevřu dřevěné dveře. Vrznou, zvonek nad nimi se rozcinká. Z kartonové krabice seskočí kočka a přistane přímo přede mnou. Chvíli tu chlupatou kouli hladím, pak dojdu k pokladně.

Uvnitř obchodu vládne stejný chaos jako venku, a když přistoupím k pokladně, přes všechno to harampádí vůbec nevidím, kdo tu obsluhuje. Když konečně spatřím toho kluka, trochu mě to vyvede z míry. Je vysoký, má široká ramena, vypadá jako někdo, kdo roky sportuje.

„Marku…“ začnu, ale nevzpomenu si na jeho příjmení. Všichni mu říkají prostě Mark.

„Já jsem Mark,“ ozve se hlas za tím sportovně vyhlížejícím klukem. Nahnu se na stranu a všimnu si dalšího kluka. Je celý v černém a sedí v křesle za pultem. Je mnohem štíhlejší než ten první, přesto působí výrazněji. Má tmavé vlasy, po stranách přerostlé, široký pramen mu spadá do očí. Paže má celé potetované, na opálené kůži se náhodně proplétají různé vzory.

Moc se mi to nelíbí, ale spíš si říkám, jak je možné, že jsou letos všichni opálení kromě mě.

„Není, já jsem,“ ozve se třetí hlas. Vedle toho prvního kluka spatřím dalšího, průměrně vysokého, hubeného, ostříhaného nakrátko. „Ale Mark syn. Jestli hledáš tátu, dneska tu není.“

Třetí kluk má taky pár tetování, působí ale upraveněji než ti dva vlasatci a má piercing v obočí. Vzpomenu si, jak jsem naše přemlouvala, aby mi dovolili nechat si nastřelit piercing do pupíku, a dodneška se musím smát, když si vzpomenu, jak zděšeně se tvářili.

„Z těch dvou Marků je tenhle ten lepší,“ prohlásí ten rozcuchaný hlubokým hlasem. Usměje se a ve tvářích se mu objeví dva milé hluboké dolíčky.

Zasměju se, mám podezření, že to ani náhodou není pravda. „O tom dost pochybuju,“ prohlásím a všichni se rozesmějí. Mark přistoupí s úsměvem blíž.

Ten další kluk se zvedne z křesla. Je tak vysoký, teď působí vyloženě nepřehlédnutelně. Dojde ke mně. Je hezký, má výrazné ostře řezané rysy, tmavé řasy a tmavé obočí. K tomu drobný nos a světle růžové rty. Dívám se na něj a on na mě.

„Jdeš za tátou kvůli něčemu konkrétnímu?“ zeptá se Mark.

Když hned neodpovím, Mark s tím sportovně vyhlížejícím se podívají na mě a pak na svého kamaráda.

Konečně se vzpamatuju, je mi to trochu trapné. Spustím připravený proslov. „Jsem tu za hampsteadské baptisty a chtěla jsem se zeptat, jestli byste nám nedarovali barvu nebo malířské potřeby. Opravujeme kostel a sháníme sponzorské dary…“

Zarazím se, protože ten okouzlující s růžovými rty si s kamarády začne šuškat, tak tiše, že neslyším. Když přestanou, všichni tři najednou se s úsměvem otočí ke mně.

Mark promluví jako první. „To rozhodně můžeme.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Playlist Hessy:

Část první PŘEDTÍM

Natalie