Barbara Nesvadbová, Jakub Knězů

Hovory s doktory

Copyright © Barbara Nesvadbová, Jakub Knězů, 2019

Photo © Anna Mrázek Kovačič

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6596-4

Barbara Nesvadbová

Jakub Knězů

Hovory s doktory

12 pohledů na zdraví, lásku, víru... a život

EUROMEDIA GROUP

Bylo jarní pondělní odpoledne. Uplynuly zhruba tři týdny od mé operace a já stále nemohla nic zvedat. Ani běhat. Ba ani řídit. Takže jsem na venkově hladila kočky, pila čaje, zírala z okna a od rána do noci jen četla. Ti nejbližší přátelé mě navštěvovali. Přes mé velké protesty. Když je mi blbě, vážně nevyhledávám společnost. Jenže Jakuba znám od školy. A tak je mi kapku jedno, v jakém stavu mne vidí. Vím, že mě má rád v holinách i ve velké večerní. Snese takřka vše...

„Ty nečteš vůbec žádné noviny,“ povídá.

Vsuvka – vystudovali jsme spolu novinařinu a dlouhá léta působili v médiích. Až v posledních letech jsme se oba přesunuli do neziskového sektoru.

„A, Kubí, co mám podle tebe číst?“

„Tebe vážně nikdo nezajímá?“ vrtí můj kamarád hlavou. „A čí názory by tě teda vlastně zajímaly, Baru?“

„Duchovních.“ Moje automatická odpověď. Po chvilce ticha dodávám: „A pak asi lékařů. Lidí, kteří zasvětili svůj život pomoci bližnímu. Kteří znají hranici mezi životem a smrtí. Kteří jsou denně nuceni přemýšlet nad smyslem existence.“

Jakub dopíjí zázvor. Moc dobře ví, že den má jen čtyřiadvacet hodin. A že oba pracujeme nejmíň šestnáct z nich. Ale stejně mu to nedá. „Moje milá, pojď, uděláme si knížku.“

Tak, takhle vznikla. U měchenického stolu.

Tolik odlišná od mých povídek o lásce. I od pohádek, které tak ráda píšu.

Ale bavila nás. Velmi.

Snad bude bavit i vás...

Barbara Nesvadbová

„Bára zná každého a každý zná Báru,“ říkal jsem si, když začala vyjmenovávat doktory, se kterými by bylo pěkné naše rozhovory udělat. O každém mi řekla něco zajímavého a důvod, proč právě on by měl být v naší knížce rozhovorů. Z rychlého nápadu u měchenického stolu pak Bářina píle a okruh dobrých přátel dokázaly to, že jsme před létem 2019 už seděli ve studiu a natáčeli první rozhovory. A čím dál víc jsem začal zjišťovat, jak hezká práce je, když se potkáváte s tak inspirativními lidmi. Každý z nich je poctivý, úspěšný, chytrý, vzdělaný. Každý se ale dívá na život trochu jinak. U každého rozhovoru jsem vnímal ostrý kontrast s těmi cinty, které se na člověka valí z běžných každodenních povrchních rozhovorů o ničem, ze sociálních sítí, z brakových časopisů a televizí.

Prosím o zastavení se a přeju inspirativní zážitek.

Jakub Knězů

prof. MUDr. Jan Pirk, DrSc.

Kardiochirurg, přednosta Kardiocentra IKEM. Za dobu své kariéry operoval srdce více než sedmtisíckrát, je mu připsáno také přes tři sta úspěšných transplantací srdce.

S profesorem Janem Pirkem se dá povídat hodiny. Je to milý a chytrý pán se stovkami motýlků v šuplíku, své vyprávění prokládá bonmoty a historkami. Třeba o tom, že chtěl být námořním důstojníkem. Narodil se na pražských Vinohradech, ale většinu života bydlí na Žižkově, kde mu chybí původní pavlačové domy. Jako jediný doktor, se kterým jsme mluvili, říká, že lze naprosto přesně odhadnout úspěšnost operace. A může říct procentuální šanci i pacientovi. To proto, že porovnává konkrétní onemocnění s desítkami tisíc jiných případů z celého světa. Od roku 1974 pracuje v IKEM, kde v roce 1991 provedl první transplantaci srdce u nás. Pracoval také ve Spojených státech nebo v Dánsku, které obdivuje. Udržuje se v kondici. Běhá. Má za sebou třináct závodních maratonských běhů. Profesor Pirk říká: „Lidi se k sobě nechovají hezky, nemají úctu jeden k druhému, nejsou usměvaví, kvůli maličkosti se rozčílí, nadávají si, nedokážou přijmout, když má někdo jiný názor, takže ho hned považují za nepřítele. Lidi vůbec nechápou, co to je demokracie. Někdo jsme sparťani, někdo slávisti – a přesto já, slávista, mám spoustu výborných kamarádů sparťanů. Život by byl příjemnější, kdybychom se k sobě chovali mile, byli slušní, usměvaví.“ Sbírá veterány. Vstává každý den v půl šesté. Pak cvičí. Za poslední rok si jednou, po oslavě po uběhnutém půlmaratonu, pořádně pospal. Až do půl osmé.

Pane profesore, kdo vás inspiroval k volbě povolání? Kdo byl ten impulz k medicíně?

Přestože pokračuji v rodinné tradici a po pradědečkovi, dědečkovi a tatínkovi jsem už čtvrtá generace lékařů, medicínu jsem nikdy dělat nechtěl, přál jsem si být námořním důstojníkem. Když z toho sešlo, řekl jsem si: „Dobře, půjdu studovat medicínu, ale pak se ze mě stane námořní lékař.“ Jenže když začnete studovat a zjistíte, že je tolik krásných oborů a tolik krásných věcí, už zůstanete. K moři mi zůstala láska i nadále, takže aspoň vyplouvám na jachtě.

Myslíte si, že jsou lidé spoluzodpovědní za své zdraví? Že si své nemoci přivolávají, nebo si za ně mohou?

Lidé nejsou spoluzodpovědní za své zdraví, lidé jsou plně odpovědní za své zdraví. Ano, je řada nemocí, na kterých má kromě genetiky velký podíl životní styl.

A prostředí jako takové? Věříte, že šťastný organismus nemůže onemocnět?

Šťastný organismus může onemocnět, samozřejmě. Někteří říkají, že až sedmdesát procent všech onemocnění jsou takzvaná psychosomatická. To znamená, že člověk je přesvědčený, že nějaké onemocnění má, protože je nešťastný a protože se neustále pozoruje – stůně mu dušička a je přesvědčený, že má rakovinu tlustého střeva, jenom „ten blbej obvoďák“ na to nemůže přijít. Jde k léčiteli, ten mu naordinuje nesmyslnou dietu a rakovina se zahojí... Pochopitelně žádnou rakovinu nikdy neměl! Ano, nešťastní lidé jsou určitě více vystaveni onemocněním než šťastní lidé, na druhé straně znám spoustu šťastných lidí, kteří onemocněli smrtelným onemocněním a nevyhráli nad ním.

Sedmdesát procent všech onemocnění má psychosomatický původ? Opravdu žijeme v tak stresové době?

Není to dané jen stresovou situací, ale i tím, že si žijeme tak dobře, jak jsme si ještě nikdy nežili.

Když si žijeme tak dobře, jako jsme si nikdy nežili, co vnímáte jako zásadní problém české společnosti?

Jako hlavní problém české společnosti vnímám, jak se k sobě chováme navzájem. Samozřejmě to nelze generalizovat, ale obecně se k sobě lidé nechovají hezky, nemají úctu jeden k druhému, nejsou usměvaví, kvůli maličkosti se rozčílí, nadávají si, nedokážou přijmout, když má někdo jiný názor, takže ho hned považují za nepřítele. Lidé vůbec nechápou, co to je demokracie. Někdo jsme sparťani, někdo slávisti – a přesto já, slávista, mám spoustu výborných kamarádů sparťanů. Život by byl příjemnější, kdybychom se k sobě chovali mile, byli slušní, usměvaví...

Společnost se nesmírně mění jak v interpersonálních vztazích, v politickém smýšlení, v ustrašenosti z různých věcí, v názoru na rodinu. Jak společnost vnímáte vy?

Od roku 1620 odsud byla opakovaně vyháněná elita národa – to se musí geneticky projevit. Lidí, kterým v Gaussově křivce patřila ta horní dvě procenta, strašně moc ubylo. I čtyřicet let socialismu s přesvědčením, že všichni máme stejné žaludky, stejné potřeby, tudíž také na všechno stejný nárok, nás hluboce poznamenalo. Že má někdo továrnu, která zaměstnává dva tisíce lidí a která mu vydělává hodně peněz, nemůže být přece stigma. Vždyť kdyby on neměl myšlenku, kdyby nevyráběl, lidi by neměli práci, nemohli by živit rodiny. Chyba byla, že jsme neprožili vývoj evolucí, ale revolucí a to...

… skokem.

A tak na to lidé nebyli připravení. Ti, co byli u informací, rychle zbohatli. A já jsem přesvědčen, že za třicet let budou tuto éru naši potomci hodnotit jako tu nejhorší ekologickou katastrofu. Rozorání mezí bylo špatné, k polím také přistupujeme strašně, všude sejeme jenom řepku, používáme chemické postřiky na všechen plevel... Všimli jste si, jak je málo ptáků? A proč je málo ptáků? Protože není hmyz. Uvědomíte si to, když po cestě z Brna do Prahy přijedete domů s čistým sklem.

Společnost u nás se tedy podle vás nevyvíjí dobrým směrem. Jinde ve světě to jde lepším směrem než u nás?

Určitě v Dánsku.

Co je na Dánsku pěkného?

Všechno. Žil jsem tam přes rok v půvabném městečku Odensee, v městečku Hanse Christiana Andersena, kde stále ctí tradici ošklivého káčátka, ze kterého bude krásná labuť. Z náboženských důvodů nemají dodneška závěsy, ve vilkách si svítí mnoha lampičkami, ne jedním velkým světlem... Krásné místo. Dánsko se střídá s Novým Zélandem o první příčku mezi zeměmi s nejmenší korupcí na světě. Máte tam spoustu věcí zadarmo – třeba školy, parkoviště –, ale také se tam platí vysoké daně. Když jsem podepisoval jeden kontrakt, z toho honoráře se mi málem zatočila hlava. Ale šedesát čtyři procent šlo na daně. Ta země je krásná, opravdu mírumilovná.

Jste politicky angažovaný, často se vyjadřujete k politice jako takové. Co vás k tomu vede? Chcete se do ní aktivně vrhnout?

Já si naopak myslím, že jsem politicky málo angažovaný. Nedávno mi bylo nabídnuto, abych kandidoval ve volbách do Senátu, kromě tří politických stran za mnou byli všichni. A všechny jsem odmítl: „Ne, děkuju vám, nebudu kandidovat, já chci ještě opravovat lidská srdce.“

Ve stanovisku k migraci jste konzistentní? Je váš názor pořád stejný?

Ano, je pořád stejný. Přece si nepustíte do bytu někoho, koho vůbec neznáte?! Samozřejmě je naší povinností pomáhat chudákům třeba ze Sýrie, kterou „naše parta“, NATO, systematicky likviduje, ale musíme vědět, kdo to je. Když se na to podíváte, většina migrantů jsou mladí zdraví chlapi. Syřanům máme pomáhat, ale nevím, proč máme pomáhat anonymním lidem, kteří nemají vůbec žádné doklady a kteří přijedou ze severní Afriky, ale které nemáme kam vrátit, protože je žádná země nechce.

Ale migraci jako takovou celou za špatnou nepovažujete…

Vůbec ne. Vietnamci nebo Ukrajinci k nám přišli za lepším životem a přizpůsobili se našemu životnímu stylu. Copak jste někdy slyšeli, že by u nás chtěli stavět vietnamské modlitebny? Že by chtěli vietnamské vysílání rozhlasu? Přišli sem a přizpůsobili se našemu způsobu života, jejich děti chodí do českých škol – a patří mezi ty nejlepší...

Nebo hrají fotbal za Slávii…

Nejen za Slávii, ale třeba i za Hustopeče. Kdyby tu nebyli ukrajinští pracující, nebyly by nemocnice uklizené, nefungovalo by stavebnictví. Ale ano, uličníci jsou v každém národě...

Dokážete si představit situaci, kdy by pro vás bylo akceptovatelné přijmout migranty z Afriky nebo z Arabského poloostrova?

Řešením je podle mého názoru udělat pod dohledem Evropské unie na severním pobřeží Afriky vybavené kempy, kde by byl každý prověřen, ověřila by se jeho totožnost, a jestli skutečně existuje důvod, aby emigroval ze země. V roce 1968 nám také v různých zemích světa pomáhali, ale ti, co utíkali z Československa, se mohli prokázat doklady. Každému bych doporučil poslechnout si přednášku Miroslava Bárty, ředitele Českého egyptologického ústavu Vznik, vývoj a zánik civilizací. Na historických vzorech ukazuje krizi naší společnosti, předvídá, že nastane doba, kdy nás převálcují nějací barbaři – a to jsou pravděpodobně ti anonymní imigranti.

Vraťme se k vašim kořenům. Vyrůstal jste v Praze na Vinohradech v Krkonošské ulici, jestli se nepletu…

Ano. V ní jsme se prali se Žižkováky.

Jak na vás ta čtvrť působí dnes?

Nevím už přesně, kolik mi bylo, chodil jsem zrovna na druhý stupeň základní školy, ale pamatuji si den, kdy spadla první římsa a někoho zranila. Ve Večerní Praze tehdy napsali: „Vysokohorské štíty v Krkonošské ulici jsou tak omšelé, že spadla římsa.“ Nejen Vinohrady, ale celá Praha byla tehdy šedivá a otlučená, nehezká. Teď jsou domy na Vinohradech krásné, barevné, upravené. Ale také zamčené. To za našeho dětství nebyl zamčený žádný činžák, domovnice zamykaly až v deset večer a my volně běhali po všech těch zahradách.

Viděno zvenku máte takový až ukázkový život – úžasnou kariéru, skvělou rodinu, spokojený osobní život. Jak vnímáte současnou krizi rodiny?

Krize rodiny je v absenci pocitu zodpovědnosti za svoje děti. Lidé se berou a rozvádějí, jako si chodí kupovat housky do obchodu. Manželka byla učitelka a vždycky říkala, že během prvního dne ve třídě pozná děti z rozvedených rodin, že jsou nějakým způsobem poznamenané. Na druhé straně znám i páry, které tu zodpovědnost cítily a rozvedly se nebo odešly od sebe, až když svoje děti dovedly k dospělosti a vyvedly je z hnízda. Ve Spojených státech najdeme příklady, kdy se manželé v určité fázi rozhodli se nerozvést, ale žít „separated“, což znamená, že na oficiality chodí spolu, ale jinak si každý žije svým vlastním životem. A na stará kolena se k sobě obvykle vracejí.

Jste věřící?

Každý jsme věřící.

Váš kolega, pan profesor Lischke, říká, že není věřící v žádném případě…

Tak věří, že je nevěřící... Říct: „Já jsem nevěřící,“ je jednoduché, podstata je ale mnohem složitější. Je náhoda, že tu vznikl život, kdo tomu dal ten impulz, že se život začal vyvíjet? Je možné, aby to všechno bylo jenom materiální? Žádná myšlenka? Pan doktor Grygar, který toho ví o vesmíru skutečně mnoho, je také nesmírně věřící člověk. Ví, že jsou věci nad naše chápání. Třeba co bylo před Velkým třeskem? Prý nebylo nic, protože neexistoval čas.

Kdy víru aplikujete ve svém životě?

Ovlivnila mě návštěva Ameriky, americká filozofie. U nás, když se vám něco nezdaří, když vás třeba propustí z práce, je to konec, zhroucení, absolutní nihilismus, sebezničení. V Americe to znamená začátek něčeho jiného. A já tento přístup vztáhnul i na život. Když skončí, musí začít něco jiného, nikdo nevíme co, ale všichni se to jednou dovíme.

Bojíte se konce života?

Nebojím, zatím ne. Ale vím, že se to blíží mílovými kroky.

Aplikujete onu americkou filozofii i v případě svých nemocných pacientů?

Pacientům odpovídám na jejich otázku „Myslíte, že tu operaci přežiju?“ větou: „Kdybych si myslel, že ji nepřežijete, tak vás operovat nebudu.“ Ano, určité procento pacientů nepřežije. A v kardiochirurgii ta procenta přesně známe – databází je několik, jednou je třeba EuroSCORE jen s evropskými pacienty, mnohem důkladnější jsou dva registry americké hrudní chirurgie – a nebojíme se o tom, na rozdíl od jiných oborů, mluvit, můžeme na základě vzorku milionů pacientů vybrat skupinu třeba dvaceti tisíc pacientů, kteří odpovídají nálezu, věku, pohlaví daného pacienta, a spočítat, kolik jemu podobných zemřelo, kolik mělo vážné komplikace. Můžeme celý vzorek pacientů operovaných v IKEM za rok vložit podle jednotlivých diagnóz do systému, který třeba vyhodnotí, že podle amerických norem by měla být úmrtnost 3,2 procenta, ale já vím, že byla jenom 2,1 procenta – čili máme lepší výsledky.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

Titulní strana

prof. MUDr. Jan Pirk, DrSc.