Dr. Dominik Nischwitz

In aller Munde

Copyright © 2019 by Mosaik Verlag a division

of Verlagsgruppe Random House GmbH, München, Germany

Translation © 2020 by Rudolf Řežábek

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6595-7

Pro mou ženu a duchovní partnerku Steffi,

bez níž by veškeré moje konání nikdy nebylo možné.

Předmluva

V mládí jsem nechtěl být ničím jiným než profesionálním jezdcem na skateboardu. Trénoval jsem každou volnou minutu, ale pokaždé než jsem mohl dosáhnout nové úrovně, mě nemoc vrhla zpět. Z jakéhosi důvodu nebylo moje tělo tak odolné a zdravé, jak by mělo být. Buď jsem měl zanícené mandle, nebo mě postihlo úporné nachlazení. Dostal jsem pásový opar a infekční mononukleózu (Pfeifferovu žlázovou horečku). Zanítilo se mi slepé střevo a museli mi ho vyndat. Měl jsem velmi špatnou kůži a byl jsem v podstatě stále unavený, ale přesto jsem každý večer jen velmi obtížně usínal. Chtěl jsem být ve formě a trénovat, ale místo toho jsem byl neustále nemocný a v lékařské péči. Na špatnou kůži jsem bral lék, který kůži sice zlepšil, ale zato agresivně napadal játra. Proti chronickým zánětům v krku jsem pořád dokola užíval antibiotika – nakonec mi dal lékař doporučení na chirurgii, kde mi měli mandle odstranit.

Tentokrát mě matka nejprve poslala k léčiteli – zkrátka jenom proto, abychom získali druhý názor. Léčitel mě vyšetřil a zjistil, že trpím alergií na kravské mléko. V té době jsem konzumoval jogurt a mléko dennodenně a ve vydatném množství – aniž jsem tušil, že to přispívá k mému špatnému zdravotnímu stavu.

O nemocech jsem tehdy přemýšlel vcelku obvyklým, šablonovitým způsobem: Je to něco, co na člověka přijde, ten užívá léky nebo se podrobí zákroku a v nejlepším případě se tak opět uzdraví – alespoň do další nemoci. Doporučení k chirurgovi jsem nikdy nevyužil. Od té doby, co jsem se jednoduše zřekl mléka, se totiž vyřešily vleklé bolesti v krku. Tehdy jsem nad tím ještě nijak zvlášť nehloubal, ale instinktivně jsem si uvědomil následující fakt: Kromě pouhého užívání léků zřejmě existují i jiné cesty, jak přistupovat k nemoci.

Profesionálním jezdcem na skateboardu jsem se pak přesto nestal. Začal jsem studovat zubní lékařství. Sportovní aktivity byly pro mě i nadále důležité, ale teď jsem se začal věnovat silovému tréninku. Ten, kdo chce získat svaly, si brzy uvědomí, že se to nedá zvládnout jenom posilováním. Je nutné tělu dodávat i důležité stavební látky. Proto jsem se začal zabývat výživou a pozorně jsem si všímal, co to se mnou dělá. Tehdy jsem byl student, takže jsem vyznával odpovídající životní styl: večírky, nedostatek spánku, nekvalitní strava. Tělesně jsem se občas cítil jako letitý stařec a psychicky jsem byl stále častěji úplně na dně, aniž jsem k tomu měl nějaký reálný důvod. Změnil jsem pár věcí a udivilo mě, jaký to zanedlouho vyvolalo účinek: Existují potraviny, které člověka stimulují, a existují i takové, které ho přímo upoutají na pohovku. Stále častěji jsem se rozhodoval pro ty, které mi prospívaly. Začal jsem si klást otázku, jestli mohu stravou a sportem dosáhnout stavu, ve kterém za běžných okolností žije dítě. Dá se na hodinách života vrátit čas? Nyní jsem se nepokoušel jenom vybudovat stále více svalové hmoty, chtěl jsem zkusit získat co nejzdravější tělo.

Pomáhalo mi i studium. Dříve ve škole mě chemie a fyzika natolik nudily, že jsem oba tyto předměty vnitřně odepsal. Ve vztahu k lidskému tělu jsem je zase shledal zajímavými a přitažlivými. Co je vlastně přesně protein? Co způsobují v těle sacharidy? Co je to glykolýza? Které aminokyseliny člověk skutečně potřebuje? Proč kreatin a glutamin? Vyzkoušel jsem toho poměrně hodně, než jsem pro sebe našel to nejvhodnější, začal jsem se věnovat sportu a změnil jsem stravovací návyky. Zanedlouho jsem byl tak fit, jak jsem nikdy nebyl ani jako mladistvý, ani jako dítě.

Blížil se konec studia, ale já jsem se na to příliš netěšil. Řemeslnou dovednost a filigránský přístup v zubním lékařství jsem měl velmi rád, ale všechno ostatní pro mě zůstávalo podivně neuspokojivé. Chybělo mi něco podstatného, jenomže jsem nevěděl co. Potom jsem nastoupil jako asistent v jedné chirurgicky a implantologicky renomované zubní ordinaci. Pracoviště bylo etablované už pěknou řádku let a můj šéf byl v oblasti implantologie absolutní specialista. Zároveň byl vynikající pedagog a přesně věděl, jak mě má motivovat. Otvory po zubních kazech se tu ovšem ještě vyplňovaly amalgámem. Aniž jsem přesně věděl proč, oznámil jsem svému novému šéfovi: „Promiňte, ale to nemohu dělat.“

Na univerzitě se učí, že amalgám je snadno zpracovatelný výplňový materiál, který vydrží navěky, není nijak zvlášť drahý a usmrcuje bakterie. Nemá se používat jen u těhotných žen a u dětí, jinak údajně nepředstavuje sebemenší problém. Já jsem ale od svého otce, který byl rovněž zubařem, věděl, že amalgám se už dvacet let nepoužívá, protože je považován za nezdravý. Pokud ale něco takového tvrdí asistent zubního lékaře, nutně potřebuje pár solidních argumentů navíc. Já jsem žádné neměl, ale ještě ten den jsem je začal shromažďovat. To, co začalo jako prostá rešerše, mě stále více pohlcovalo. Četl jsem studie a knihy, navštěvoval jsem semináře na toto téma i další zubaře, lékaře a léčitele, díval jsem se na videa, poslouchal přednášky a hospitoval v jiných ordinacích.

Hledal jsem původně jenom odpovědi na pár otázek, ale přede mnou se přitom naprosto neočekávaně otevřelo nové univerzum. Poznal jsem lékaře, kteří smýšleli, jednali a učili naprosto odlišně, než jsem to slyšel při studiu. Nepřistupovali k ústní dutině izolovaně, ale vždy v souvislosti se zbytkem těla. Bylo mi jasné, že zubní lékařství z řemeslného pohledu funguje často skvěle, ale ze zdravotního hlediska může způsobit značné škody.

Jako každý zubní lékař jsem se naučil soustředit se na ústa a zuby, ale teprve nyní jsem se naučil, že ústa jsou propojena s celým organismem a že fungují pouze v rámci této celistvosti. Uvědomil jsem si, že sice vím hodně o tom, jak spravit zuby, ale velmi málo o tom, co je vlastně konkrétně poškozuje a že to do značné míry má co činit s celým tělem. V té době jsem se pořád setkával s věcmi, jimiž jsem se zaobíral už dříve, protože mě osobně zajímaly – bylo to stravování, živiny, biochemie a imunitní systém. Několik zdánlivě samostatných odborných oblastí v mém životě se najednou spojilo. To, co mě kdysi zajímalo soukromě, se sloučilo s mým profesním zaměřením. Teď jsem věděl, že bych chtěl být zubní lékař, který zohledňuje právě tyto souvislosti. Zubař, který nejen napravuje škody, ale zároveň jim i pomáhá předcházet. Konečně do sebe všechno pocitově dokonale zapadalo.

Občas je to jen pár věcí, které musí člověk udělat, aby si udržel zdraví nebo aby se uzdravil. To, čeho se mi podařilo dosáhnout na sobě, jsem mohl předávat i svým pacientům. Pochopil jsem, že jako zubní lékař jsem z tohoto hlediska přesně na tom správném místě. Musel jsem ještě pospojovat pár dílků skládanky. Vyšel jsem z toho, že jsem přestal považovat své studium za konec veškerého vzdělání, ale že jsem ho naopak pojal jako začátek. Celých pět let jsem nasával co nejvíce nových vědomostí. Vzdělal jsem se v oblasti neurální terapie, složil jsem zkoušku pro léčitele, věnoval jsem se funkční medicíně, která tělo nedělí na jednotlivé části a nepřenechává je různým odborným medicínským oborům, nýbrž chápe organismus jako jednotný dynamický systém, ve kterém všechno souvisí se vším a vše se vším spolupracuje. Naučil jsem se vše dostupné o zubařských materiálech, které se vpravují do těla tak ohleduplně a kompatibilně, že nevyvolávají žádné alergie ani záněty.

Dnes jsem zubní lékař, kterým jsem se chtěl stát. V roce 2015 jsem společně se svým otcem založil první centrum pro „biologické zubní lékařství“. To je zubní lékařství, které na ústní dutinu nikdy nenahlíží izolovaně, ale vždy zohledňuje komplexní souhru celého organismu. Léčím zuby, ale každý den ve své ordinaci vidím, jak na léčbu reaguje celé tělo, když se od samého počátku zahrne do terapie. Je možné žít zdravěji, cítit se lépe a předcházet nemocem. Touto knihou bych chtěl udělat něco, co už beztak dělám dlouhé roky: Každému povědět o tom, že klíč ke zdraví celého těla se nachází v naší ústní dutině.

ÚVOD

Biologické zubní lékařství:

od pixelu ke komplexnímu obrazu

Jak se vyhrává mistrovství světa v kopané?

Roku 1957, rok před konáním fotbalového šampionátu ve Švédsku, se Vicente Feola, trenér brazilského národního týmu, stáhl do ústraní, aby o mistrovství světa přemýšlel jako nikdo jiný před ním. Poté začala exaktní příprava. Samozřejmě potřeboval nejtalentovanější hráče a nejlepší tréninkové metody. Feola však myslel nad tento rámec. Nechtěl přehlédnout žádný aspekt, který by mohl narušit výkon jeho hráčů, a proto přijal opatření, která ve fotbale dosud nikdy nehrála žádnou roli. Umožnil svým hráčům, aby své problémy konzultovali s psychologem a poslal celé mužstvo k zubnímu lékaři. A ten měl plné ruce práce. Celkem ošetřil 470 zubů, z nichž 32 bylo tak nemocných nebo zanícených, že je musel vytrhnout. Když Brazilci o rok později nastoupili na šampionát, měli pravděpodobně ze všech účastníků nejzdravější chrup.

Nehledě na předkola, která byla při tomto mistrovství světa považována za mimořádně vyčerpávající, protože následovala velmi rychle za sebou, vyhráli Brazilci celý šampionát tak suverénně a s takovou převahou jako žádné jiné mužstvo před nimi.1 Feolovy metody tehdy ovšem vypadaly dost bizarně. Copak fotbalista nepotřebuje především tuhé lýtkové svaly, cit pro míč a obrovskou výdrž? Dnes bychom tomu trenérovi mohli vtisknout do ruky četné studie dokládající, že jeho intuice byla naprosto správná: Zdraví a optimální fyzická forma jsou možné jen tehdy, pokud jsou v pořádku i zuby a ústní dutina.

Celá desetiletí se vycházelo z názoru, že zubní kazy a záněty dásní jsou jediné choroby, které v našich ústech probíhají. V současnosti se podařilo mnohokrát prokázat, že i kardiovaskulární nemoci, diabetes, neplodnost, mrtvice, střevní choroby i mnoho nemocí autoimunitního systému mají velmi často svůj původ v ústech nebo jsou uvedené nemoci odtud posilovány. Nemocné zuby, zanícené dásně a špatně snášené výplňové materiály se netýkají pouze ústní dutiny. Nezřídka se projevují i na úplně jiných částech těla: jako problémy s kolenními klouby, bolesti ramenou a zad nebo jako alergie, které si vůbec neumíme vysvětlit. Nemocné nebo špatně udržované zuby nás stojí energii a živiny, mohou v těle vyvolávat procesy způsobující depresi, ovlivňují naše hormony a tělesnou chemii, dráždí imunitní systém a 24 hodin denně aktivují stresové osy.

Dnes víme, že většina chronických nemocí není prostě jen osud, smůla nebo vliv špatných genů, ale že jde o následek trvalých, tichých zánětů v těle a s tím spojeného chronického stresu. V ústní dutině se takové záněty vyskytují obzvlášť často: Ukrývají se v zanícených hrotech zubních kořenů, v parodontálních chobotech, v okolí implantátů, v odumřelých zubech nebo v kavernách, které zůstávají poté, co bylo třeba nějaký zub vytrhnout. Ačkoli výzkum objevuje stále nové souvislosti mezi zuby a tělem, tyto vědomosti se v praxi ještě pořád uplatňují velmi zřídka. Lékaři a zubní lékaři pracují tradičně ve dvou oddělených sférách. Praktický lékař se jen málokdy podívá do ústní dutiny a zubař k ní přistupuje především z řemeslného hlediska.

Zvenčí tvrdý, uvnitř překypující životem: Pod viditelnou sklovinou je každý jednotlivý zub svébytný orgán.

Náš systém lékařské péče je vybudován tak, že hledíme na jednotlivé pixely, ale to, co nutně potřebujeme, je celý obraz. Ústní dutina jako centrální orgán se dosud často kompletně ztrácí mezi dvěma disciplínami, a tím bere zasvé i šance, že se podaří včas objevit příčinu mnohých onemocnění.

A nejsme to jenom my zubaři, kteří se učí posuzovat ústní dutinu především podle toho, jestli v ní funguje mechanika a správný úsměv. Naše zuby dennodenně vykonávají enormní silovou práci, když rozmělňují potravu. Ale jestliže na ně pohlížíme jenom jako na žvýkací nástroj, který se dá opravit, když se pokazí, pak se na nich dopouštíme velké křivdy. Přehlížíme také, čím jsou ve skutečnosti a jakou roli hrají v našem těle. To, co vidíme ze svých zubů, je totiž pouze jejich třetina. Ten opravdu napínavý zbytek bohužel nikdy nespatříme. Přitom by si rozhodně zasluhoval alespoň trochu pozornosti. V jádru každého zubu se totiž na minimálním prostoru nachází vše, co dělá orgán orgánem: pulzující krevní cévy, lymfa, nervový a imunitní systém. Jako každý jiný orgán jsou naše zuby spojeny se zbytkem těla. Pokud se tělu nedaří dobře, trpí i zuby. Trpí-li zuby, pak je to také vždy vidět na zbytku těla.

Paradigmatická změna v zubním lékařství

Mnozí z nás se ze všech sil snaží dodržovat ústní hygienu a jsou zklamáni, nebo se dokonce stydí, když si vydatně čistí zuby, a přesto jejich ústní dutina onemocní. Dlouho platilo následující krédo: Čistý zub neonemocní. Mnohametrové regály s příslušnými hygienickými produkty slibují, že nám s tím pomohou. Máme mezizubní kartáčky, fluorizované dentální nitě a antibakteriální výplachy – a přesto trpí 95 procent lidí zubními kazy a 65 procent lidí musí řešit parodontitidu. Mnozí lidé dospívají rezignovaně k přesvědčení, že naše zuby zkrátka nejsou „stavěné“ na dlouhověkost. Avšak u leckterých jedinců nevydrží ani čtyři roky. Přitom naše zuby mají sloužit po celý dlouhý život. Rozhodně jim ale nepomůže to, budeme-li k nim mít stejný vztah jako k autolaku. Proto je prospěšné, aby nový pohled na ústní dutinu nyní změnil i způsob posuzování toho, jak a proč ústní dutina onemocněla. Dlouhé roky platné teorie jsou revidovány a nově definovány. Tam, kde dlouho panovala jednota, dochází ke změně paradigmat. Naučili jsme natolik se soustředit na potlačování škodlivých bakterií, že jsme ztratili z očí ty, které nám prospívají a podporují naše zdraví. Koncentrovali jsme se na díry, ale zapomněli jsme na mechanismy, díky kterým jsou naše zuby odolné a dokážou se samy automaticky průběžně opravovat. Naučili jsme se pohlížet na zuby jako na neživý materiál, a přitom jsme zcela opomněli ověřovat, jestli vůbec snášejí opravné metody, které jsme pro ně vynalezli.

Biologické zubní lékařství spojuje uvedené přehlížené faktory, navozuje souvislosti a zpochybňuje tradice. Zohledňuje citlivou biochemii, fyziku a biologii lidského těla. Náš organismus je vybaven enormními silami k zotavení a dokáže se podivuhodně dobře regenerovat, pokud ho zbavíme toho, co ho chorobně poškozuje.

Nové zubní lékařství mu v tom může poskytnout účinnou podporu. Jen málokteří z nás musí vyhrát mistrovství světa, ale většina z nás si přeje zůstat zdravými a aktivními. Mnozí lidé už dlouho zoufale hledají odpovědi, proč onemocněli nebo proč se zkrátka už necítí tak fit jako dřív. Chtějí vědět, jak se mohou sami postarat o to, aby se jim vedlo lépe nebo jak si mohou uchovat zdraví. Neměli bychom už déle přehlížet a popírat hlavní roli, kterou přitom hrají naše ústa. Dnes se můžeme spolehnout nejen na intuici jako kdysi trenér brazilského fotbalového týmu. Máme nové vědecké poznatky, a tudíž poznáváme tělesné souvislosti, které jsou tak zřetelné jako nikdy předtím. Nemusíme se už dále spokojovat pouze s dílčími pohledy. Dnes vidíme celý obraz.

Tak pojďme na léčení!

KAPITOLA I

Zuby a mikrobiologie

Před více než třemi staletími vynalezl mladý neklidný Nizozemec nejpřesnější zvětšovací sklo, které svět dosud spatřil. Jmenoval se Antoni van Leeuwenhoek a původním povoláním byl soukeník. Ve volném čase ale byl tím, co bychom v současnosti zřejmě označili jako geek, tedy zapálený podivín. Pro svou práci soukeníci často používali lupy, aby posoudili kvalitu látek. Van Leeuwenhoek ale s náruživostí sobě vlastní zkoumal pomocí tohoto nástroje i své okolí. Fascinovaně si prohlížel nožičky brouků, muší sosáky, fazetové oči včel nebo strukturu rostlinných listů. Objevil, že za světem, který vidíme pouhýma očima, existuje ještě další, mnohem členitější a vrstevnatější univerzum, které vidíme jenom tehdy, pokud si ho dostatečně zvětšíme. Za tím účelem se naučit brousit čočky a na vlastní pěst se rozhodl, že bude navrhovat stále lepší objektivy. Vybrousil více než 550 čoček, než nakonec zkonstruoval mikroskop s 275násobným zvětšením.

S touto „superlupou“ objevil, že krev není prostě jen trochu vazká rudá tekutina, ale že jde o jednotlivé, hustě na sobě uložené destičky s rudým odstínem: byly to červené krvinky. Stejným způsobem van Leeuwenhoek smetl ze stolu dosud platnou nauku o početí v rámci spontánního vzniku druhů, když objevil, že ve spermatu se to jenom hemží miliony miniaturních spermií. Van Leeuwenhoek tak dospěl ke zkušenosti, že všechno, co je na první pohled důvěrně známé, vypadá na druhý pohled cizorodě a překypuje tajemstvími. A tak si seškrábal trochu bílého povlaku ze zubů, který všichni dobře známe, když si pár hodin nevyčistíme zuby, a zkoumal ho pod mikroskopem. I v tomto mazlavém filmu se dalo leccos obdivovat, ba dokonce cosi hodně zvláštního: Hemžilo se to tam samými živými organismy. Některé byly malé a kulaté, jiné dost dlouhé, další si tam jen tiše hověly, zatímco jiné se pohybovaly sem a tam. Pro van Leeuwenhoeka to byla španělská vesnice, a tak ty organismy nazval jednoduše „dierkens“, malá zvířátka. Netušil, že se v té chvíli jako první člověk seznámil se zcela zvláštním živočišným druhem – s mikroorganismy. Jednobuněčné živé organismy byly do té doby naprosto neznámým pojmem, a proto měl van Leeuwenhoek dost dlouho potíže s tím, aby o jejich existenci někoho přesvědčil. Jeho pozorování se dokonce dočkala absolutního popírání a zpochybňování. O několik staletí technického pokroku později sice už nikdo jejich existenci nepopírá, ale dodnes jsme tyto neuvěřitelné spoluobyvatele našeho těla ještě nepochopili.

To, co vědci dosud mohou říct s jistotou, je fakt, že mikroorganismy jako bakterie, houby a viry jsou na celém světě nejrobustnější a neuvěřitelně dlouhověcí tvorové. Jejich aktivitu lze vysledovat až k velkému třesku, tedy do minulosti vzdálené zhruba 13,8 miliardy let. Než se konečně jednou objevili další živí tvorové, měly mikroorganismy Zemi tři miliardy let dokonce samy pro sebe. Později se prostě sžily se vším, co se jinak ještě objevilo, a dodnes osídlily prakticky jakoukoli hmotu. Žijí na rostlinách, ulpívají na zvířatech, najdeme je ve všech půdách, sedimentech a horninách. Dokážou se spokojeně zabydlet i na ledovcích, ve vroucích zřídlech, na skalách nebo v radioaktivitou kontaminovaných pouštích. Mnohé dokonce už opustily naši planetu v kosmických plavidlech. Ale mikroorganismy tu nejsou jen tak pro nic za nic, nýbrž Zemi a živé tvory aktivně ovlivňují. Ve všech jejich životních prostorech nacházíme v tomto ohledu zřetelné stopy – a jedním z těchto životních prostorů jsme my, lidé.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ÚVOD Biologické zubní lékařství: od pixelu ke komplexnímu obrazu

Jak se vyhrává mistrovství světa v kopané?

Paradigmatická změna v zubním lékařství

KAPITOLA I Zuby a mikrobiologie