D. Steelová

V HLAVNÍ ROLI

Přeložila Drahomíra Michnová

Danielle Steel: V hlavní roli

Copyright © 2018 by Danielle Steel

All rights reserved

Translation © Drahomíra Michnová, 2020

ISBN 978-80-249-4165-3

Milí přátelé,

televize v dnešní době přináší spoustu dobrých seriálů a každý divák si může najít ten svůj, který ho baví, a nenechá si ujít jediný díl. Proto mě napadlo o jednom takovém seriálu napsat román, který jsem nazvala V hlavní roli. Jeho děj vás postupně vtáhne do zajímavého procesu vzniku úspěšného seriálu a přiblíží vám lidi, kteří se na jeho tvorbě podílejí. Kromě skvělých herců za seriálem stojí řada dalších pracovníků, bez jejichž úsilí a nadšení by nemohl vzniknout.

Jako vždy se v knize vyskytují i jiná témata a vedlejší dějové linie – jedním z nich je problém, s nímž se mnozí rodiče potýkají stále častěji: okamžik, kdy děti vyletí z hnízda, protože si najdou práci, která je velice baví a kvůli níž se přestěhují někam hodně daleko. Pak se jako rodiče můžete cítit velice osamělí, protože vaše děti jsou najednou pryč a skončila doba, kdy jste se s nimi mohli kdykoli vídat a prožívat všechno společně. Zbývá vám už jen marné přání bydlet blízko sebe, aby společné chvíle a návštěvy nebyly tak vzácnou příležitostí. A pro rodiče, který nemá partnera, může být tato životní změna opravdu bolestná, když se jeho děti znenadání ocitnou někde hodně daleko. Přejeme dětem, aby se měly co nejlépe, ale zároveň nám hrozně chybí. Nebylo by správné bránit jim v rozletu, takže to neděláme. Jenže když takhle osamíme, musíme se vypořádat s problémem, jak smysluplně naplnit svůj čas, a dál se snažit vést život, který by nás uspokojoval a bavil, a to ve městě, kde jsme donedávna žili se svými dětmi a denně je vídali. Děti jsou najednou pryč a pro rodiče není snadné vyrovnat se s takovou změnou. Naopak, někdy to může být dost těžký úkol.

Tato kniha se mimo jiné zabývá právě otázkou, jak po zásadní životní změně zase najít sám sebe a smysluplně žít dál, a to v jakémkoli věku. Hlavní hrdinka si vybudovala úspěšnou kariéru autorky oblíbené rubriky v jednom časopisu. Jednoho dne se vcelku náhodou ocitne na večírku, kde se jí naskytne příležitost napsat námět pro televizní seriál, což jí otevře dveře do nového života plného báječných zážitků, o nichž se jí dosud ani nesnilo. Prázdnota, která se předtím rozhostila nejen v jejím newyorském bytě, ale i v životě, když se její děti osamostatnily a odstěhovaly za prací do San Franciska, Dallasu a Londýna, přestává být tak tísnivá a ona začíná poznávat zcela novou práci se vším, co obnáší. Potkává úžasné lidi, získává nové přátele, objevuje v sobě dosud nepoznaný talent pro něco úplně jiného a buduje si zcela nový vlastní život.

Po takové příležitosti touží mnozí z nás a osobně ji považuji za velice zajímavou!

Dveře do úplně nového života se otvírají nejen hlavní hrdince tohoto románu, ale i vám. Doufám, že se vám kniha V hlavní roli a všechny postavy v ní vykreslené budou moc líbit. Přeji vám krásné čtení – velice mě bavilo tuhle knihu psát!

S láskou

Danielle

Věnováno mým milovaným báječným dětem Beatie,

Trevorovi, Toddovi, Nickovi, Samantě,

Victorii, Vanesse, Maxxovi a Zaře.

Ať je váš život plný nových dobrodružství,

nových začátků a nových kapitol, z nichž každá bude

lepší než ta předchozí.

Ať si vzájemně dodáváte sílu, vzpomínáte na krásné

časy a radujete se ze života!

Miluji vás celým svým srdcem a duší.

Vaše máma / D. S.

1

Do pootevřených dveří kanceláře Kait Whittierové doléhaly zvuky z firemního vánočního večírku. Nevěnovala jim žádnou pozornost. Seděla skloněná nad počítačem a snažila se dokončit poslední článek, než se všichni rozejdou na vánoční svátky. Byl pátek odpoledne, Štědrý den připadal na pondělí a redakce časopisu Žena a život měla být až do Nového roku zavřená. Chtěla příspěvky pro svou rubriku dokončit, než půjde domů. I tam ji čekala spousta práce, protože v neděli ráno měly přijet její dvě děti a strávit s ní Štědrý den a Boží hod.

Zatím se však plně soustředila na psaní. Článek vyjde až v březnovém čísle časopisu, ale na roční době nezáleželo. Snažila se psát své příspěvky na různá témata, která ženy zajímala. Psala o problémech, jež čtenářky musely řešit doma, v partnerských vztazích a v manželství, při výchově dětí a na pracovišti. Její rubrika se jmenovala „Svěřte se Kait“ a někdy ani nemohla uvěřit, že na ní pracuje už devatenáct let. Na některé dopisy odpovídala pisatelkám přímo, zejména pokud šlo o nějaké citlivé osobní záležitosti. Obecnější problémy pak rozebírala na stránkách časopisu.

Považovali ji za odbornici a často ji zvali do panelových diskusí s ženskou tematikou, objevovala se i v televizních pořadech na všech hlavních kanálech. Vystudovala žurnalistiku na univerzitě, magisterský titul získala na Kolumbijské. Po pár letech práce v redakci, kdy se snažila získat důvěru čtenářek za svůj vhled do ženské duše, ještě absolvovala magisterské studium psychologie na Newyorské univerzitě, což pro ni bylo dalším velkým přínosem. Rubrika se už dostala na přední stránky a mnohé ženy si časopis kupovaly právě kvůli ní. Zpočátku jí přitom na redakčních poradách přezdívaly „zeď nářků“, ale brzy začala sklízet velké úspěchy. Kait k ženské problematice po celou dobu přistupovala s úctou a vážností, ostatně takový byl její postoj ke všem povinnostem. Ale hlavně svou práci milovala a přinášela jí uspokojení.

Nedávno ještě začala psát blog, kde publikovala výňatky ze svých článků. Měl tisíce příznivců na Twitteru a Facebooku, takže Kait začala uvažovat i o tom, že napíše knihu, v níž své znalosti a zkušenosti zúročí, ale ještě se k tomu nedostala. Dbala na to, aby při poradenství nepřekročila hranice svých kompetencí a nevystavila časopis i sebe nebezpečí žaloby za to, že poskytuje rady příliš delikátní či praktikuje medicínu bez licence. Její odpovědi na dopisy čtenářek byly inteligentní, pečlivě promyšlené, uvážlivé a moudré, založené na zdravém rozumu. Vždyť je také poskytovala zkušená a starostlivá matka tří dětí, nyní už dospělých. Když Kait začala v redakci pracovat, její děti byly ještě hodně malé a při jejich výchově získala spoustu zkušeností, které jí otevřely cestu do světa časopisů pro ženy.

Ve skutečnosti zpočátku snila o práci pro časopis Harper’s Bazar nebo Vogue a možnost psát poradnu pro ženy vnímala jako dočasné řešení, než se jí naskytne nějaká zajímavější příležitost. Brzy ovšem zjistila, že jí tato práce naprosto sedí, objevila v sobě skryté schopnosti a úplně se do toho, co dělala, zamilovala. Její zaměstnání bylo skvělé i v tom, že mohla pracovat z domova a do redakce docházet jen na porady a odevzdat své příspěvky. Když byly děti malé, volná pracovní doba jí umožnila trávit s nimi dostatek času. Teď si už mohla dovolit zdržovat se v redakci delší dobu, i když většinu své práce odevzdávala prostřednictvím e-mailu. Spoustou problémů, které trápily její čtenářky, si v životě sama prošla a musela se s nimi vypořádat. I proto postupně získala široký okruh fanynek a šéfredaktorka časopisu i mnozí jiní si rychle uvědomili, že Kaitina rubrika je pro Ženu a život zlatý důl. Její nadřízení jí nechali při práci úplně volnou ruku, důvěřovali jejím instinktům a ty po celou dobu fungovaly spolehlivě a neomylně.

Kaitlin Whittierová pocházela ze starobylého šlechtického rodu z New Yorku, ale nijak se tím nechlubila, natož aby toho chtěla nějak zneužívat. Dostalo se jí poněkud jiné výchovy, než jak je běžné u dcerek ze šlechtických rodin, a proto si už v raném dětství měla možnost vytvořit osobitý náhled na život. Ani ona se totiž nevyhnula rodinným problémům, osudovým zvratům, nestálosti lidských povah, zklamáním a nebezpečím, před kterými vás nemůže ochránit ani modrá krev. Teď jí bylo padesát čtyři let a vypadala velice dobře. Měla zrzavé vlasy a zelené oči, a i když se oblékala jednoduše, měla svůj styl. Nebála se vyslovit své názory nahlas, byť to někdy někomu bylo nepříjemné, a vždycky bojovala za to, čemu věřila. Dařilo se jí být zároveň odvážná i tichá, zcela se oddala práci, ale ještě víc svým dětem, byla skromná a přitom silná.

Za těch devatenáct let zažila nejednu obměnu redakčního vedení. Vždy se však soustředila na svou práci a nepouštěla se do žádného pletichaření. Tímto postojem si získala u každého vedení respekt. Byla jedinečná, stejně jako její rubrika. I kolegové ji velice rádi četli a s překvapením zjišťovali, že mnohé z problémů se týkají i jich. Kaitiny články měly obecně platnou povahu. Fascinovali ji lidé a jejich vztahy, dokázala se k nim vyjádřit zasvěceně, občas i s troškou humoru, ale jen tolik, aby čtenáře neurazila.

„Ty ještě pracuješ?“ nakoukla do dveří Carmen Smithová. Byla to Hispánka narozená v New Yorku a ještě před nějakými dvanácti lety pracovala jako úspěšná modelka. Kariéra modelky jí přivedla do cesty jednoho britského fotografa, zamilovala se do něj a posléze se vzali, i když jejich manželství probíhalo bouřlivě a několikrát šli od sebe. Carmen měla na starost stránky věnované péči o ženskou krásu. Byla o pár let mladší než Kait a v zaměstnání se z nich staly dobré kamarádky. Volný čas však trávila každá po svém, jejich soukromý život byl velmi odlišný – společensky založená Carmen se stýkala s hodně osobitými, bohémskými lidmi. „No, že se vůbec divím. Napadlo mě, že tě najdu tady, když jsem tě neviděla popíjet spolu s ostatními vaječný koňak nebo punč tam vedle.“

„Nemůžu si dovolit pít,“ usmála se Kait, aniž vzhlédla od odpovědi, kterou právě napsala a u níž ještě kontrolovala interpunkci. Odepisovala jedné ženě z Iowy, kterou citově týral její manžel. Kait jí odepsala individuálně, nechtěla, aby ta žena musela tři měsíce čekat, než se dočte rady na svůj problém v březnovém čísle. Poradila jí, aby vše probrala s právníkem a se svým lékařem a nebála se promluvit se svými dospělými dětmi o tom, co jí manžel dělá. Domácí násilí považovala za ožehavé téma a vždycky k němu přistupovala vážně. Ani tato odpověď nebyla výjimkou. „Od té doby, co sis na mně vyzkoušela ten elektrický strojek na masáž obličeje, mám dojem, že ztrácím mozkové buňky,“ dodala. „Tak jsem musela přestat pít, abych to vykompenzovala.“ Carmen se rozesmála a omluvně na ni pohlédla.

„Jo, já vím. Mě z něj bolela hlava a minulý měsíc ho stáhli z prodeje. Ale stál za vyzkoušení.“ Obě ženy se před deseti lety, když Carmen oslavila čtyřicítku, dohodly, že nikdy nepodstoupí plastickou operaci, a doposud to dodržely, i když Kait obvinila Carmen z podvádění, protože si nechala píchat botox. „Vždyť to ani nepotřebuješ,“ pokračovala Carmen. „Nesnášela bych tě za to, kdybychom nebyly kamarádky. U mě se předpokládá, že nemusím používat žádné prostředky na vylepšení pleti, když ji mám snědou. Jenže místo toho začínám vypadat jako můj dědeček, kterému je devadesát sedm, a ty jsi jediná zrzka se světlou pletí bez vrásek, kterou znám, a přitom nepoužíváš žádný hydratační krém. Jsi hnusná. Pojď se raději s ostatními opít punčem, vždyť tu práci můžeš dodělat později.“

„Už to mám,“ řekla Kait a odeslala e-mail s odpovědí šéfredaktorce. Otočila se na židli ke kamarádce.

„Musím dnes ještě koupit vánoční stromek. Minulý víkend jsem neměla čas. Musím ho usadit do stojanu a nazdobit. Děti přijedou v neděli. Na zdobení stromku a balení dárků mám jen dnešek a zítřek, takže se nemůžu flákat a popíjet punč.“

„Kdo přijede?“

„Tom a Steph,“ odpověděla Kait.

Carmen neměla děti a nikdy je ani nechtěla. Tvrdila, že se její manžel chová jako dítě a jedno dítě stačí. Pro Kait byly její děti vždycky životně důležité, a když byly malé, její svět se točil hlavně kolem nich.

Nejstarší Tom se držel tradic více než jeho sestry a už od útlého mládí snil o kariéře v podnikání. Na obchodní škole ve Whartonu se seznámil s Maribeth a brali se dost mladí. Byla dcerou krále rychlého občerstvení z Texasu, finančního génia, který vydělal miliardy a vlastnil řetězec restaurací rychlého občerstvení na celém Jihu a Jihozápadě. Měl jen jednu dceru a vždycky toužil po synovi, takže Toma přijal s otevřenou náručí a vzal ho pod svá křídla. Když se Tom s Maribeth po škole vzali, hned ho zasvětil do svého podnikání. Maribeth byla velice chytrá a schopná, pracovala pro otce v oblasti marketingu. Měli s Tomem dvě holčičky, čtyřletou a šestiletou, obě vypadaly jako malí andílci. Mladší zdědila tatínkovy a babiččiny zrzavé vlasy, starší byla podobná mamince – krásná blondýnka. A Kait je vídala velice málo.

Tom a jeho žena byli tak činorodí a zapojení do života Maribethina otce, že se Tom s matkou vídal, jen když byl pracovně v New Yorku a zašel s ní na oběd nebo na večeři, a pak ještě o těch největších svátcích. Byl už víc součástí manželčina než matčina světa. Ale byl očividně šťastný a vydělával úplné jmění díky příležitostem, které mu jeho tchán poskytl. Kait věděla, že za těchto okolností nemůže o syna soupeřit, že nemůže chtít, aby si ve svém pracovně vytíženém životě stihl najít čas ještě i pro ni. Přijala tu skutečnost s nadhledem, třebaže jí syn chyběl. Několikrát ho v Dallasu navštívila, ale vždycky si v rušném životě mladé rodiny připadala jako nezvaný host. Kromě práce pro řetězec se manželé věnovali různým dobročinným aktivitám, svým dvěma dcerkám, práci pro město a neustále někam jezdili na služební cesty. Tom svou matku miloval, ale měl na ni málo času. Byl na cestě za svým úspěchem a ona na něj byla pyšná.

Druhorozené Candace bylo devětadvacet let a jako prostřední dítě si zvolila úplně jinou cestu. Možná proto, aby na sebe upoutala pozornost, ji už odmalička lákaly různé riskantní podniky a rozličná nebezpečí. Třetí ročník univerzitního studia strávila v Londýně a už tam zůstala. Uchytila se u BBC a vypracovala se na dokumentaristku. Po matce zdědila vášeň hájit práva žen, kterým bylo v jejich zemích ubližováno. Natočila několik dokumentárních filmů na Středním východě a v rozvojových zemích Afriky, prodělala kvůli tomu i různé nebezpečné nemoci, ale byla přesvědčená, že tahle práce stojí za všechna ta rizika. Často pracovala v zemích zmítaných válkou, ale považovala za velice důležité vrhnout světlo na situace, v jakých se tamější ženy nacházejí, a byla kvůli tomu ochotná riskovat vlastní život. Přežila bombardování hotelu a pád malého letadla v Africe a vždycky se vydávala vstříc dalším nebezpečím. Tvrdila, že by se nudila, kdyby měla sedět někde v kanceláři nebo žila jen v New Yorku. Chtěla se v budoucnu stát nezávislou filmařkou. Ale i její současná práce byla smysluplná a důležitá a Kait byla přes všechny své obavy na dceru hrdá.

Ze všech tří dětí měla Kait nejvíce společného právě s Candace, ale viděla se s ní málo. A Candace na Vánoce nepřijede, ostatně jako obvykle, protože právě dokončuje nějakou práci v Africe. Už léta neměla čas přijet aspoň na svátky a všem vždycky moc chyběla. Žádný důležitý muž se v jejím životě zatím neobjevil. Candace říkala, že na to nemá čas, a podle všeho mluvila pravdu. Kait doufala, že si dcera jednoho krásného dne najde toho pravého. Byla ještě mladá a nebylo třeba spěchat. V tom směru o ni Kait neměla obavy. Bála se o ni jen kvůli těm nebezpečným místům, kam cestovala – do vzdálených a drsných končin. Candace však nic neodstrašilo.

Nejmladší Stephanie byla počítačový génius. Vystudovala MIT, na Stanfordově univerzitě získala magisterský titul v oboru výpočetní technika a zamilovala si San Francisco. Hned po studiích získala zaměstnání u společnosti Google a tam se seznámila se svým přítelem. Ve svých šestadvaceti si v zaměstnání připadala jako v sedmém nebi a milovala svůj život v Kalifornii. Sourozenci si ji dobírali, že je počítačový maniak, a Kait znala jen málo dvojic, které by se k sobě tak hodily jako Stephanie a Frank. Žili v Mill Valley v okrese Marin v malém zchátralém letním domku a vůbec jim nevadilo, že musí dost daleko dojíždět do práce. Stephanie měla v plánu strávit Vánoce s matkou a za dva dny odjet za Frankem a jeho rodinou do Montany, kde zůstanou týden. Ani v jejím případě si Kait nemohla stěžovat. Bylo navýsost zjevné, že dcera je šťastná, a Kait si pro ni nic jiného nepřála. A v zaměstnání si Stephanie také vedla skvěle. Ani ona se už do New Yorku nevrátí. Proč také? Všechno, co kdy chtěla nebo o čem snila, našla tam, kde teď žila.

Kait všechny své děti odmalička povzbuzovala, aby šly za svým snem. Jen nečekala, že v tom budou tak úspěšné a že své štěstí najdou tak daleko od místa, kde vyrůstaly. Že zapustí kořeny tak hluboko na jiných místech a v odlišných životech. Nikdy z toho před nimi nedělala žádné drama, ale stýskalo se jí po nich, chtěla by je mít blíž. Jenže v dnešním světě se lidé stěhovali častěji, nebyli tak pevně ukotvení, děti se často usadily kvůli své práci daleko od rodičů. Respektovala to i u svých potomků, dávala si pozor, aby se neutápěla ve stesku, a věnovala se tedy ještě víc své práci. Věnovala se jí opravdu naplno. Její rubrika se pro ni po odchodu dětí stala tím důležitější. Vyplnila si život prací, usilovnou a pečlivou, a to, co dělala, úplně milovala. Byla se svým životem spokojená, byla šťastná a vědomí, že vychovala své děti k tomu, aby tvrdě pracovaly pro dosažení svých cílů, ji svým způsobem velice uspokojovalo. Všechny si našly zaměstnání, která je bavila a přinášela jim ovoce, dvě z nich i partnery, které milovaly – dobré lidi a své dokonalé protějšky.

Kait byla vdaná dvakrát. Za prvního manžela a otce svých dětí se provdala hned po studiích. Scott Lindsay byl hezký, přímo okouzlující, rád se bavil, byl mladý. Měli se spolu báječně a trvalo šest let, během nichž přišly na svět tři děti, než zjistili, že každý z nich vyznává jiné hodnoty a že kromě původu (oba pocházeli z vážených starých newyorských rodin) mají společného velmi málo. Scott měl k dispozici obrovský svěřenecký fond a Kait si posléze uvědomila, že manžel nemá v úmyslu někdy v životě pracovat, když ani nemusel. Chtěl si po zbytek života jen hrát, ale Kait byla toho názoru, že pracovat by měl každý, i když ho k tomu okolnosti zrovna nenutí. To ji naučila její nezdolná babička.

Rozešli se hned po narození Stephanie. Scott jí nejdřív jen oznámil, že si chce dopřát duchovní zážitek, a rozhodl se proto strávit rok v Nepálu mezi buddhistickými mnichy a pak se připojit k výpravě na Everest. Domníval se, že Indie se svou mystickou krásou by byla ideálním místem na výchovu jejich dětí. Tedy samozřejmě až potom, co si sám dopřeje svá plánovaná dobrodružství. Odešel a po roce se bez nějaké zášti či zatrpklosti rozvedli. Scott to považoval za nejlepší. Nakonec byl pryč celé čtyři roky a za tak dlouhou dobu se pro své děti stal cizím člověkem. Pak odjel do jižního Tichomoří, oženil se tam s krásnou Tahiťankou a měl s ní další tři děti. Zemřel po krátké tropické nemoci, dvanáct let po jejich rozvodu.

Kait za ním poslala děti, aby ho na Tahiti navštívily, ale otec o ně jevil pramalý zájem, takže po jedné dvou návštěvách tam už děti nechtěly. Prostě se posunul kamsi jinam a jako manžel a otec byl k ničemu. To, co ji na něm okouzlovalo a svádělo na univerzitě, později vyprchalo. Ona dospěla, zatímco on ne. Nedospěl a ani nechtěl. Z jeho smrti byla smutná kvůli dětem, ale ony zase tolik netruchlily. Vždyť s nimi strávil tak málo času a projevoval o ně tak nepatrný zájem, že mezi sebou neměli vytvořené téměř žádné pouto. Jeho rodiče také zemřeli poměrně mladí a s vnoučaty se vůbec nestýkali. Takže Kaitiny děti vyrůstaly jen s matkou. Byla středem jejich života a také jedinou živitelkou. Vštěpovala jim svůj hodnotový systém a všechny tři ji obdivovaly za to, jak tvrdě pracuje a zároveň je jim vždycky k dispozici, a to i teď, přestože žádné z nich už nepotřebovalo její pomoc. Dávno vykročily svou zvolenou cestou, ale věděly, že by pro ně udělala cokoli, kdyby potřebovaly pomoc. Taková vždycky byla. Od chvíle, kdy se narodily, měla jasno, že ony jsou její prioritou.

Její druhý pokus o manželství byl naprosto jiný, ale o nic moc úspěšnější než ten první. Čekala s ním do své čtyřicítky. Tom už studoval vysokou a děvčata dospívala. S Adrianem se seznámila hned po zahájení studia psychologie na Newyorské univerzitě. Byl o deset let starší a dokončoval doktorát z dějin umění. Pracoval jako kurátor jednoho malého, ale uznávaného muzea v Evropě. Erudovaný, kultivovaný, inteligentní člověk. Otevřel jí nové obzory, hodně cestovali po muzeích v různých velkoměstech: Amsterdam, Florencie, Paříž, Berlín, Madrid, Londýn, Havana.

S odstupem času si uvědomovala, že se za něj provdala příliš rychle. Bála se, že děti za pár let vyletí z hnízda a ona zůstane sama, tak si chtěla zavčasu vybudovat vlastní život. Adrian měl nekonečnou spoustu plánů, které s ní chtěl uskutečnit. Šlo o jeho první manželství, vlastní děti neměl. Zdálo se, že se k sobě báječně hodí, a bylo skvělé mít po boku člověka s tak bohatým kulturním životem a rozsáhlými vědomostmi. Působil rezervovaně, ale byl hodný a milý. Rok po svatbě jí vysvětlil, že jeho touha oženit se byla pokusem jít proti svému založení, a že se navzdory svým dobrým úmyslům zamiloval do mladšího muže. Hluboce se za to Kait omlouval a odstěhoval se s tím mladíkem do Benátek, kde spolu dalších třináct let šťastně žili. Její manželství tím pádem samozřejmě opět skončilo rozvodem.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1