Suh Yoon Lee

Jooyun Hong

NA VŠECHNO MÁTE

Tajemství života v bohatství

Přeložila Veronika Volhejnová

Poznámka: V náležité transkripci uvádíme v textu nejen použité korejské výrazy, ale i jména obou autorek, tedy Sujun I (místo Suh Yoon Lee) a Čujun Hong (místo Jooyun Hong).

This translation published by arrangement with Harmony Books, an imprint of the Crown Publishing Group, a division of Penguin Random House LLC

Copyright © 2019 by Suh Yoon Lee and Jooyun Hong

Translation © Veronika Volhejnová, 2020

ISBN 978-80-242-6451-6

PROLOG

„Jejím osudem je dělat z lidí boháče.“

Ta slova mi zněla v hlavě, když jsem se dívala z okénka letadla na nekonečné horské hřebeny. Letěli jsme kdesi nad Asií. Byla jsem na cestě do Evropy za Sujun I, nazývanou „guru bohatých“. Můj otec celý život šetřil a před pár měsíci, když umíral, mě prosil, ať najdu nějaký způsob, jak zbohatnu, aniž budu muset obětovat přítomnost pro budoucnost. Jako bývalá novinářka jsem se trochu poptala a zjistila jsem, že jedině tato guru mi může poskytnout odpověď. Dívala jsem se z okna a ptala se sama sebe: „Až se s ní setkám…, můžu i já zbohatnout?“

Mistryně mysli (MM), Královna pochopení, la Divina, Oáza zoufalých, Vrchní vizionářka… Za takový seznam přezdívek by se určitě nemusela stydět ani Daenerys Targaryen (postava z Hry o trůny) – a všechny patřily Sujun, atraktivní, fascinující třicátnici. Ve věku šesti let začala plnit své životní poslání: zkoumat životy jiných a studovat tajemství bohatství. Nebylo jí ještě ani dvacet, když začala radit zámožným lidem, a krátce po dvacítce už se prosadila jako guru známých byznysmenů, investorů a developerských konglomerátů. Říkalo se, že na to, abyste si mohli poslechnout její rady, musíte čekat víc než rok a že s ní konzultují i prezidentští kandidáti a šéfové světových firem. Analyzovala přes sto tisíc případů bohatých lidí a v důsledku svých zjištění odhalila tajemství bohatství.

Zvlášť mi utkvěl v paměti jeden novinový článek, který se zmiňoval o tom, že to všechno je jejím „osudem“. Čínští obchodníci si tradičně navzájem vykládají osud, než uzavřou obchod. Sujunina babička se tomu umění naučila od čínských obchodních partnerů své textilní firmy, a později proto vyložila osud několika svým vnoučatům. To, co se dozvěděla o Sujun, ji překvapilo – její šestiletá vnučka totiž měla výjimečný dar přinášet mnoha lidem bohatství a štěstí. Dokonce prý o ní řekla: „Osudem toho dítěte je dělat z lidí boháče. Sujun dovede mnoho lidí k majetku a vyléčí jejich srdce.“

Když jsem došla až sem, začala jsem si najednou dělat starosti. Co když mi Sujun řekne, že v tomhle novém světě zbohatnout nedokážu a že mám přestat planě snít? Co když mi něco poradí, a ono to nebude fungovat – co když na tom potom budu ještě hůř než teď? Co když jsem si její slova nesprávně vyložila a ona ve skutečnosti nechtěla, abych vážila tak dlouhou cestu a navštívila ji?

Abych ty nepříjemné myšlenky zahnala, rozsvítila jsem lampičku, vytáhla zápisník a začala si poznamenávat otázky, které chci Sujun položit, až se setkáme.

Co můžu udělat pro to, abych zbohatla?

Myslím tím v případě, že můžu zbohatnout. Můžu?

Kdy zbohatnu?

Kolik peněz budu mít?

A můžu zbohatnout, aniž obětuju dnešek?

Letadlo zatím začalo klesat. Ruce a nohy se mi rozechvěly zvláštním pocitem. Řekla jsem si: „Nevím to jistě, ale myslím, že se brzy změní celý můj život.“

Můj otec miloval smuhy. Smuha korejská je ryba, její kousky jsou velké asi jako dlaň. Prodává se sušená a solená po deseti kusech za tři sta dolarů a jí se obvykle při tradičních korejských svátcích. Když se otce někdo zeptal, jaké je jeho oblíbené jídlo, vždycky řekl, že smuha. Mluvil o její slanosti, kterou si jako dítě vychutnával v domě svých příbuzných. Na chvíli se zasnil a potom vyprávěl pokaždé týž lidový příběh.

„Kdysi dávno žil jeden lakomec, který miloval smuhy. Ta lahůdka mu ale připadala příliš drahá, a tak se mu nechtělo ji jíst, ani když se stal boháčem. Pověsil si tedy kus smuhy ze stropu. Nabral vždy sousto rýže, podíval se na smuhu a prohlásil: „Ale… je to slané!“ Tak to dělal den za dnem, jedl rýži a díval se přitom na rybu, která se víc a víc kazila. Nakonec ryba shnila docela a nikdo ji ani neochutnal.“

Možná předpokládáte, že poučení z příběhu je, abychom si užívali radostí života, dokud můžeme. Ale není to tak: otec ten příběh vyprávěl, protože lakomce obdivoval. Chtěl mě naučit, že peníze se nemají rozhazovat a že své chutě musí člověk ovládat. Když jsem byla malá, naše rodinné heslo znělo: „Kdo halíř ušetří, jako by ho vydělal.“ Při každém jídle nám otec dával kázání, že nesmíme nechat na talíři ani zrnko rýže, ani kapku polévky. Jako dítě jsem si nesměla koupit bonbon za pár drobných ani použít víc než tři čtverečky toaletního papíru, a dokonce jsem si musela dávat pozor i na množství vody, kterou použiju k mytí. Otec byl ztělesněním toho šetřivého přístupu: dokonce ani tehdy, když už si to mohl dovolit, si smuhu nedopřál.

Otec se narodil v korejském Soulu v roce, kdy skončila druhá světová válka, a když v roce 1950 vypukla korejská válka, žil ve velké chudobě. Dědeček se skrýval, aby nemusel narukovat, a můj otec a jeho starší bratři museli obtížně shánět jídlo. V noci se vyplížili ven sbírat rýžová zrnka a otruby a přes den si vydělali pár drobných tím, že na ulici prodávali zmrzlinu. Táta málem umřel hlady, přežíval o polévce s pár zrníčky rýže. Přijít o večeři ho děsilo víc, než když mu babička spílala, že neprodal dost zmrzliny. Od té doby trpěl neustálým strachem o peníze. Později často říkával: „Radši bych umřel, než abych byl zase chudý.“ Pro otce v dětství nedostatek peněz znamenal hlad, strach a dokonce i možnou smrt.

Jednou v dětství otec usnul s pláčem – už několik dní měl prázdný žaludek. Náhle ho vzbudil cizí vzlykot.

„Je mi líto, že máš kvůli mně hlad. Je mi to strašně líto.“

Dědeček držel otce za ruku a vzlykal jako dítě. Jeho tvář byla vyhublá a mokrá od slz. Otec říkal, že to je nejsmutnější vzpomínka celého jeho života.

Vybavuji si vrásčitou otcovu tvář, jak vypráví ten příběh a pláče. Ta vzpomínka mě trápila celý život.

Otec už jako dítě pilně pracoval. Jako jediný z pěti bratrů vystudoval vysokou školu. Pak nastoupil jako inženýr do jedné z největších strojírenských forem v Koreji. Sedmdesátá a osmdesátá léta byla v jeho oboru dobou rychlého ekonomického růstu. Otec, stejně jako mnoho dalších mužů v jeho době, tvrdě pracoval, i v noci a o víkendech. Býval sice hodně unavený, ale říkal vždycky, že mu dobíjí baterky, když se stará o mě a o bratra. Jako hlava rodiny dělal, co mohl, a nikdy si nestěžoval na vyčerpání. Také jsme ani jednou neplakali hlady.

Vysvětloval nám svoje názory na peníze. Říkával: „Člověk může kdykoli přijít o majetek a skončit bez haléře. Když budeš rozhazovat, zničíš si život. Peníze se mají šetřit, ne utrácet.“

Když šel do důchodu, byl na tom finančně velmi dobře. Vlastnil dům, měl životní pojištění a dost peněz, aby si mohl vyrazit do ciziny, kdy ho napadlo. Jeho děti byly finančně nezávislé. On ale trpěl neustálým strachem, že se peníze rozplynou, a sledoval příběhy o bankrotech a selháních, aby sám nezapomínal šetřit.

Jeho denní rutina byla v té době velmi prostá. Ráno se vzbudil, lehce si zacvičil a zahrál si na počítači go. Naobědval se v charitním centru pro seniory, kde bylo jídlo zadarmo, a odpoledne se vydal na procházku kolem řeky. Nikdy nedělal nic, co by stálo peníze, a tak ani s přáteli nechodil na golf a nejezdil do ciziny. Jediným jeho koníčkem byla turistika. Dvakrát týdně si obul pohorky a brzy ráno vyrazil z domu. Říkal o tom vždy s úsměvem: „Chození je skvělé, protože je zadarmo. Potřebuješ jen zdatné nohy a láhev s vodou.“

Vždycky snášel chlad a horko, jak jen to šlo. Nezapínal klimatizaci, ani když bylo takové vedro, že se rozpouštělo máslo. V štiplavě chladných dnech nosil svetr nebo kabát. Neplýtval vodou, kterou se myl nebo si čistil zuby – vyléval ji do kbelíku a tou pak splachoval záchod, aby ušetřil pár drobných na vodném.

Dalším tátovým zvykem bylo sbírat věci, které lidi vyhodili. Nosil domů oblečení, boty, nábytek a elektroniku ze smetí nebo z opuštěných domů. Celá jedna místnost v otcově domě byla plná takových věcí. Vypadalo to tam jako ve vetešnictví, ale pro něj to bylo něco jako jeskyně pokladů. Kdykoli můj sedmdesátiletý otec otevřel dveře do té místnosti, působil jako nadšené dítě.

Pak se ale jednoho dne jeho život prudce změnil.

Začal nápadně ztrácet na váze, a tak šel do nemocnice zjistit příčinu. A lékař mu s neutrálním výrazem oznámil: „Je to rakovina slinivky v dost pokročilém stadiu. Operovat se nedá.“

Otce to tak šokovalo, že vůbec nebyl schopen myslet. Sotva svedl otevřít ústa a vykoktat: „A kolik… kolik mi ještě zbývá času, než…?“

To poslední slovo vyslovit nedokázal.

Lékař se vyhnul otcovu zděšenému pohledu a polohlasem odpověděl: „No, to je těžko říct. Záleží na pacientovi. V takových případech, jako je ten váš, obvykle odhadujeme tři až šest měsíců…“ Otec se vypotácel z nemocnice. Srpnové slunce ještě jasně zářilo a svět byl plný energie. Kolem spěchali lidé, mluvili do mobilu, děti si vesele hrály. Svět mého otce se ale zastavil. Chodil celé hodiny a nevěděl kudy. Když se vzpamatoval, měl na mobilu víc než dvacet nepřijatých hovorů od matky. Roztřeseně jí zavolal zpátky a řekl: „Mám rakovinu… Rakovinu slinivky.“

Když jsem se o otcově chorobě dozvěděla já, zpanikařila jsem také. Ani jednou v životě jsem otce neviděla nemocného, neměl dokonce ani rýmu. Pro mě byl silný jako skála, mohutný jako hora. Nemohla jsem uvěřit tomu, že někdo takový tu už brzy nebude. Co můžu dělat? Jak můžu pomoci? První, co mě napadlo, byla smuha, otcovo oblíbené jídlo, které bylo příliš drahé, a nesmělo se tedy jíst. Utíkala jsem do obchodu. Když jsem chtěla u pultu o ryby požádat, rozplakala jsem se tak, jako by mi slzy tryskaly až odněkud z nitra.

Strašně jsem si vyčítala, že mě až teď napadlo otci tu drahocennou pochoutku koupit. Kolik šancí ještě budu mít darovat mu jeho oblíbené jídlo?

Bohužel to byly první a poslední smuhy, které jsem mu kdy poslala. Maminka mu je podávala při každém jídle, ale otec nedokázal dojíst ani polovinu z těch prvních deseti. Rakovinové buňky se rychle množily a tlačily mu na žaludek.

Svou celoživotní víru v šetřivost ale otec neopustil, ani když onemocněl. Na onkologickém oddělení trval na tom, že zůstane na šestilůžkovém pokoji, který zčásti pokrývalo pojištění, takže stál ani ne deset dolarů denně. Když byli ostatní pacienti hluční, otec si vzal špunty do uší a zavřel oči. Nemohl se dívat na televizi, kdy chtěl, dokonce bylo těžké i povídat si s rodinou. Ale ať ho matka sebevíc prosila, aby se dal přeložit na soukromý pokoj, trval na tom, že zůstane, kde je.

Den za dnem byl slabší a slabší. Záda měl kost a kůži, nohy mu otékaly. Jednoho dne mě vzal za ruku a promluvil, jako kdyby měl nějaké tušení.

„Celý život jsem chtěl být bohatý, a tak jsem pořád šetřil. A bohatým jsem se stejně nestal. Teď toho lituju. Možná jsem přišel o krásné chvíle proto, že jsem se staral jen o to, jak bych ušetřil… Beru zpátky to, co jsem ti říkal o spořivosti. Nestarej se o šetření – hledej místo toho způsob, jak být skutečně bohatá. Najdi odpověď, kterou jsem já celý život hledal, ale nikdy neobjevil.“

Od té doby, co jsem byla dospělá, bylo tohle vlastně poprvé, co mě otec vzal za ruku. Ruce, které mě jako dítě snadno zvedly, byly teď křehké, suché a vyhublé.

„Tati, slibuju. Já nějaký způsob najdu. Nedovolím, aby tvůj život a to, co ses naučil, vyšlo nadarmo, přísahám.“

A pak jsem řekla to, co jsem vždycky říct chtěla, ale nedokázala jsem to: „Miluju tě, tati.“

Rozostřeným pohledem se díval na strop, ale v jeho očích jsem viděla slzy.

Zemřel jedné lednové noci. Když jsem vycházela z márnice, kam odvezli jeho tělo, sypal se z nočního nebe drobný sníh. Představovala jsem si, že tím vírem vloček vesmír vítá jeho duši. Dívala jsem se na nebe a najednou mě do tváře uhodil ostrý zimní vítr. A v té chvíli mi došlo, že z toho světa, ve kterém žiju, můj otec opravdu odešel.

Po pohřbu jsem v domě vyklízela tátovy věci. Otevřela jsem mrazák a uviděla tam pět kousků zmražené smuhy, které už nikomu nepatřily.

Slzy, které jsem zadržovala, se konečně vyřinuly. Svezla jsem se na podlahu a plakala hořce, jako dítě. Cítila jsem, jak moc jsem otce milovala, a bylo mi strašně líto, že si odpíral potěšení, která měl na dosah ruky. Odešel a své oblíbené jídlo už nesnědl. A v té chvíli jsem si také uvědomila něco, z čeho se brzy stal slib, který jsem dala sobě samé. Takhle já žít nechci. Splním otcovo poslední přání. Musím najít způsob, jak zbohatnout.

ČÁST I.

GURU

Krátce nato, co otec zemřel, jsem oslavila čtyřicáté narozeniny. Po těch dvou událostech, čtyřicátinách a otcově smrti, jsem najednou vnímala život jinak. Pocházela jsem ze středostavovské rodiny, vystudovala špičkovou univerzitu a deset let pracovala jako novinářka v jednom z největších deníků v zemi. Pak jsem získala titul MBA na Wharton School na Pensylvánské univerzitě a vedla jsem oddělení vnějších vztahů v jedné americké společnosti. Můj život nebyl ani zvlášť úspěšný, ani zvlášť neúspěšný. Práce mi přinášela stálý plat i dostatečné uznání. Byla jsem vdaná za laskavého muže, který pracoval ve státní službě, a měli jsme jednoho syna. Neměla jsem strach, že budeme žít v bídě, ale také to nebyl život úplně bez finančních starostí.

Ale ten život mě svazoval. Moje přítelkyně, které měly za manžely bohaté lékaře nebo právníky nebo které zdědily slušné majetky, si žily bezstarostně, ale já jsem si rozmýšlela, jestli utratit byť jen desetidolarovku. Když přišly noviny, vystřihovala jsem z nich kupony do supermarketu a nakupovat jsem chodila těsně před zavíračkou, protože už se zlevňovalo maso a ryby. Při řízení jsem vždycky porovnávala ceny pohonných hmot na různých benzinkách. Když jsem pořizovala věci pro syna, celé hodiny jsem hledala na internetu nejnižší cenu. Nedokázala jsem kupovat příliš drahé věci. Vždycky jsem si nechala vracet peníze, i když to znamenalo poslat do obchodu účtenku a pak se hodiny dohadovat po telefonu.

Ale ačkoli jsem neutrácela, můj plat z účtu mizel. Místo finanční stability jsem byla ráda, že nemám dluhy. Byla jsem neustále nervózní. Celý život jsem obětovávala dnešek pro zítřek. Ale kdy ten zítřek přijde? Kdyby se mě někdo zeptal, jestli takhle chci žít dál, byla bych jednoznačně odpověděla: Ne!

Proto jsem po otcově smrti začala hledat nejlepší způsob jak zbohatnout. Hodně jsem toho přečetla a také jsem využila svých novinářských zkušeností a navštívila odborníky, abych se jich vyptala na nejlepší cesty ke získání majetku. Všichni ale odpovídali stejně: Schodiště k bohatství se rozpadlo.

„Jak napsal Thomas Piketty, tempo nárůstu kapitálu předběhlo ekonomický růst. Ať se snažíte jakkoli, nedokážete už předstihnout lidi, kteří svůj majetek zdědili.“

„Rozvoj umělé inteligence a robotů bude snižovat zaměstnanost. Někteří kapitalisté tak budou ještě bohatší, ale obyčejní lidé zchudnou.“

Při svém pátrání jsem se setkala také s mnoha mladými dospělými. I oni zoufale hledali odpověď na stejnou otázku jako já.

„Starší generace tvrdí, že plat si musí člověk šetřit na důchod. Ale já nechci obětovat mládí pro budoucnost.“

„Dostanu plat, z něj zaplatím nájem, splátku studentské půjčky i životní náklady a nezbude mi nic. A až se ožením a budu mít děti, bude to stát ještě víc. Myslím, že nikdy nebudu schopen moc utrácet za sebe ani si v budoucnu koupit dům.“

„Proč každou chvilku někdo zbohatne, když všichni říkají, že zbohatnout je dneska hrozně těžké? V čem je to jejich tajemství? Zbohatnu někdy i já?“

Nakonec, poté co jsem ze všech stran slyšela samé negativní věci, mi někdo řekl, že na celém světě je jen jeden člověk, který na mou otázku dokáže odpovědět: žena zvaná „guru bohatých“. Jak jsem to slyšela, zlobila jsem se na sebe, protože před deseti lety jsem se s touto guru setkala.

Na konci roku 2006 jsem pracovala jako novinářka a můj tým měl na starost víkendovou přílohu. Neustále jsem tedy hledala témata, o kterých bych mohla napsat nějaké lehké víkendové čtení. Jednou, když jsme s dalšími novináři seděli u vína, vyprávěl někdo o jakési „guru bohatých“ jménem Sujun I. Tato žena, se kterou se chtěl sejít každý známý boháč, byla mladá, jen něco přes dvacet, absolventka prestižní univerzity. Ve věku šesti let se už naučila klasický asijský věštecký systém, kterým lze předpovídat osud člověka na základě data a času narození, zvaný „Čtyři pilíře“. Také říkali, že zvládla všechny hlavní východní a asijské klasiky a analyzovala data tisíců lidí, aby se dopracovala k vlastnímu poznání. A všechny její knihy o bohatství se staly bestsellery.

„No páni! To zní neuvěřitelně! Pověz mi o té guru něco víc,“ zvolala jsem.

Kolega usrkl vína a mluvil dál. „A víš, co je nejneuvěřitelnější? Každý, kdo s ní mluvil, má pocit, že se setkal s někým jiným.“ To už jsem doslova hořela zvědavostí. „Podle některých připomíná moudrou učitelku, jiní říkají, že je spíš jako čarodějnice, která láká lidi k sobě, a jiní ji popisují jako nevinnou holčičku. Slyšel jsem, že pár mužů podlehlo jejímu magnetismu tak, že ji zbožňují. Ale ona jim pochopitelně nedává šanci.“

„Vážně?“

„Vážně. Ale všichni, kdo se s ní sešli, se shodnou na jedné věci. Říkají, že jejich život se změnil. Prý se chopili šťastné příležitosti a nakonec zbohatli.“

Instinkt mi říkal, že by z toho mohl být skvělý článek. Strašně jsem si přála setkat se s ní a zjistit, jaká je doopravdy. Stačilo o ní slyšet a byla jsem si jistá, že její příběh bude mít u čtenářů velký úspěch. Zavolala jsem a domluvila si s ní schůzku.

V den, kdy se interview konalo, jsem na ni čekala v hale jisté budovy. Za chvilku se otevřely velké skleněné dveře a někdo vstoupil. V životě jsou okamžiky, které si člověk pamatuje, jako kdyby se staly včera, včetně atmosféry, vzduchu, zvuků. A já nikdy nezapomenu ten okamžik, kdy jsem prvně spatřila Sujun.

Zpočátku jsem jí neviděla jasně do tváře, ale na první pohled jsem věděla, že tohle je ona, guru. Celá atmosféra kolem ní byla odlišná, skoro mystická, jako by ji halil časně ranní opar. Stalo se to poprvé a také naposled, co jsem z někoho tenhle dojem měla. Byla jsem podvědomě nervózní a zůstala jsem stát na místě jako přimrazená.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PROLOG

ČÁST I.

GURU