STEFAN AHNHEM

X ZPŮSOBŮ SMRTI

KALIBR

X SÄTT ATT DÖ

Copyright © Stefan Ahnhem 2019

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Vendula Nováková, 2020

ISBN 978-80-242-6692-3

„Bůh nehraje v kostky.“

A. EINSTEIN

Stalo se v minulých dílech

PO NÁHLÉM ÚMRTÍ kolegy Huga Elvina, které vypadalo jako tragická sebevražda, nachází Fabian Risk v Elvinově pracovním stole na policii jeho poznámky. Vyplývá z nich, že člen jejich týmu, kriminalistický technik Ingvar Molander, nemá na svědomí jen Elvinovu vraždu, ale i několik dalších, které v posledních letech vyšetřovali. Fabian se pouští do tajného pátrání, aby zjistil, jestli na Elvinově podezření není něco pravdy. Jakmile objeví rozhodující důkazy dokládající Molanderovu vinu, uvědomuje si, že kolega začíná tušit, že je mu Fabian na stopě.

Souběžně s Fabianovým vyšetřováním dojde v Helsingborgu a okolí k řadě brutálních, zdánlivě zcela nesouvisejících vražd. Policie řeší několik složitých případů zároveň a nakonec dopadne dva pachatele. Ale něco na tom nehraje a Fabian se nedokáže zbavit dojmu, že jim cosi zásadního uniká.

Fabianova dcera Matilda se zotavila ze střelného zranění, které utrpěla před měsícem a půl. Chová se však zvláštně a Fabian svou dceru po návratu z nemocnice téměř nepoznává. Vztah mezi Fabianem a Sonjou je lepší, než býval, ale manželka mu stále tají, co se vlastně stalo, když se z jejího milence vyklubal někdo úplně jiný, než předpokládala.

Fabianův syn Theodor se trápí, protože byl svědkem brutální vraždy v Helsingøru, kterou provedla parta kamarádů jeho přítelkyně. Ti ve vazbě v Dánsku čekají na soud. Výčitky svědomí ho doženou až k pokusu o sebevraždu, v níž mu Fabian v poslední chvíli zabrání. Theodor se nakonec rozhodne přijmout zodpovědnost za své činy a svědčit u soudu.

Mezitím bezohledný vrah bez jakéhokoli rozpoznatelného motivu hází kostkami, aby zjistil, kdo bude jeho další obětí a jakým způsobem zemře.

ČÁST TŘETÍ

24.–27. června 2012

Říká se, že za každou vraždou se skrývá motiv. Pomsta za dávnou křivdu, děsivé dětství, které nás nutí opakovat to, čemu jsme byli vystaveni, jakýkoli důvod, jímž se dá ona hrozná a nepochopitelná událost vysvětlit. Díky symbióze příčiny a následku dokážeme lépe pochopit okolní svět a cítit se v něm o trochu bezpečněji.

V jistých případech je to však bohužel pouhá iluze. Čisté zlo motiv nikdy nepotřebovalo a ani ho potřebovat nebude.

1

ZÁMEK VE VCHODOVÝCH dveřích do červeného třípatrového domu naproti nádraží v Klippan za posledních dvacet let patrně nikdo ani jedinkrát nenamazal. Dveře se proto nedovíraly a díky milimetrové škvíře šly snadno otevřít, bez použití kódu, klíče i hrubé síly.

Leo Hansi už to chtěl vzdát. Ale když vklouzl potmě do vchodu, poprvé po několika hodinách pocítil naději, že jeho poslední noc, než zahájí nový, spořádaný život, možná přece jen nedopadne úplně špatně. Už si ani nevzpomínal, kdy byl naposledy s výsledkem nočního lupu spokojený, a zrovna dnešní červnová noc, která pomalu přecházela ve svítání, prozatím lámala všechny rekordy v marnosti.

A to už se plahočil v terénu celých šest hodin. Obcházel jeden dům po druhém na Bjersgårdsvägen, Fredsgatan a Vallgatan a neukořistil nic víc než celkem zánovní kočárek a růžové dětské kolo, což dostatečně vypovídalo o tom, jak hluboko klesl. Okrádat děti a novopečené rodiče. Může být něco horšího?

Dohromady mu to hodí nanejvýš pětistovku, což znamenalo, že si nevydělá ani stovku za hodinu. Pokud do toho započítá ještě benzin, pauzu na kávu a příplatek za noční práci, je to úplně ztrátový podnik. Najednou mu připadalo, že vzít si studijní půjčku, dodělat si maturitu a o pár let později i magistra na Lundské univerzitě je ta jediná správná cesta.

To kvůli grilu značky Weber se po tolika letech rozhodl, že už toho má dost. Že musí v životě něco dokázat, něco pořádného, co má smysl, a že už se nechce plížit v cizích zahradách, rozbíjet okna a krást ojetiny.

Gril zabíral tolik místa jako celá menší venkovní kuchyně a samozřejmě byl plynový, což byla z ekologického hlediska bezpochyby nejhorší varianta. Ale soudě podle džípu s pohonem všech kol, který stál na příjezdové cestě u domu, majitele blížící se klimatická krize nijak netrápila. Lea by vůbec nepřekvapilo, kdyby se na grilovací mřížce nejčastěji vyskytovalo červené maso. Velké tučné steaky, při jejichž výrobě se uvolní spousta oxidu uhličitého, a navíc trvá celé týdny, než je tělo stráví. Ti hajzlové určitě taky všude létají letadlem.

Proto neměl ani trošičku špatné svědomí, když naleštěný gril uviděl stát nezamčený na terase v zahradě. Nový by stál minimálně třicet táců, takže by za něj měl bez problémů dostat pár tisíc, možná i pět.

Jakmile však vkročil na terasu, překvapily ho dva silné reflektory. Najednou si připadal jako při výslechu na Guantánamu. Ale to nebylo to nejhorší. Probral se totiž jejich čokl a začal štěkat jako vzteklý, až nakonec vzbudil páníčka i paničku, kteří na něj toho neřáda samozřejmě pustili.

Kromě ekologických ignorantů snad neznal nic horšího než psy. Nejenže kálejí, kudy chodí. Navíc smrdí jako popelnice na pochodu a pokaždé se rozštěkají jako o život, jakmile ho uvidí. Bylo úplně jedno, jestli jsou velcí, nebo malí, že je zrovna bílý den nebo že jsou uvázaní na druhé straně ulice. Jakmile ho zmerčili, bylo to v háji.

Aspoň že stihl doběhnout k dodávce, která nastartovala hned na druhý pokus, což se jinak nikdy nestávalo.

Vůbec nechápal, jak to mohl tolik let vydržet. Obzvlášť co se týkalo vilových čtvrtí. Ještě před několika lety stačilo rozbít okno kamenem a byl uvnitř. Dnes byla každá vila vybavená alarmem, ze kterého pískalo v uších, anebo hlídaná uslintaným psem.

Navíc se rozmohla móda trezorů, do nichž majitelé zamykali cennosti, které se dřív daly jednoduše sebrat. Ani televize už nestálo za to krást. V dnešní době trvalo tak dlouho, než ji člověk odmontoval ze stěny, že už byla zastaralá, když ji dovlekl do auta.

U bytů to přece jen bylo něco trochu jiného. Tam se lidé z jakéhosi důvodu cítili stále v bezpečí a neměli potřebu pořizovat si alarmy. Někteří byli dokonce tak hloupí, že ani nezamykali dveře. V nejlepším případě stačilo natáhnout ruku do předsíně a pěkně v klidu prošacovat kapsy u bund, jestli v nich nejsou peněženky nebo klíče.

Dnes už člověk musel počítat s tím, že nezamčené budou maximálně jedny dveře ze sta, a podle očekávání byly všechny troje dveře v prvním i druhém patře zamčené. Jeho jednoduché paklíče navíc neměly proti novým bezpečnostním zámkům šanci. V nejvyšším poschodí byly jen dva byty, což pravděpodobnost úspěchu ještě snížilo.

První dveře byly samozřejmě zamčené. Zamířil tedy k těm druhým a zastavil se u nich.

Tohle je poslední noční výprava, kdy se takhle ponižuje. Už se rozhodl a jeho rozhodnutí platí. Ať se stane cokoli, tohle je poslední vchod a poslední byt, pomyslel si a sáhl na kliku dveří Everta Jonssona, které se otevřely, aniž kliku pořádně stiskl.

Když se vzpamatoval z toho, že skutečně narazil na nezamčené dveře, vkročil do tmy a několik vteřin vyčkával, pak za sebou opatrně zavřel a nastražil uši, jestli neuslyší Everta Jonssona nebo nedejbože nějakého psa. Ale v bytě bylo úplné ticho. Ticho a zatuchlo. Jako by se se tu nevětralo celé týdny a vzduch zhoustl natolik, že se mu skoro lepil na obličej. Kromě toho se tu vznášel slabý nasládlý, odporný pach.

Rozsvítil baterku a namířil kužel světla na věšák, kde na ramínkách visely dvě bundy a sako. Ale kromě otevřeného sáčku s pastilkami Fisherman’s Friend, utrženého knoflíku od košile a několika starých účtenek ze supermarketu Konsum nenašel v kapsách nic zajímavého. Skříňka na klíče na zdi byla stejným zklamáním. Po klíčích od auta nebo od trezoru nikde ani památky.

Pokračoval dál předsíní a snažil se ze sebe setřást sílící nechuť. Ale nepříjemný pocit se na něj lepil podobně jako okolní vzduch. Něco tady nehrálo. Uvažoval o tom, že se prostě sebere, pojede domů a začne nový život. Ale nehodlal to tak snadno vzdát. Nezamčený byt. Snazší kořist, aby člověk pohledal.

První dveře vlevo byly zavřené a on neměl v úmyslu je zatím otvírat, protože patrně vedly do ložnice. Nechtěl riskovat, že chlápka vzbudí. Raději vešel do dveří vpravo, které byly pootevřené a vedly do kuchyně.

Ani zde to nijak zvlášť příjemně nevonělo. Ale tento pach aspoň poznával. Zápach zkaženého jídla, nevyneseného odpadkového koše a odtoku. Jedna plotýnka na elektrickém sporáku byla stále puštěná a on ji bez rozmyšlení vypnul. Nemohl se dívat na to, jak někdo zbytečně plýtvá drahocennou energií.

Za ním na kulatém stolku u zdi stál prázdný talíř, vidlička a nůž a vedle prázdná sklenice. Byla tam i poloprázdná láhev kečupu, balení vegety a krabice mléka.

Mléko mělo datum spotřeby 27. května, což už bylo skoro před měsícem. Tím se leccos vysvětlovalo. Evert Jonsson je mrtvý a s největší pravděpodobností se stále nachází v bytě.

Mrtvého člověka už jednou viděl, ale jen na okamžik, před více než deseti lety, když projížděl kolem dopravní nehody. Přesto se mu dodnes v nočních můrách vracely všechny detaily, které se mu vryly do paměti.

Doufal, že nic takového zde neuvidí, tenhle chlápek patrně umřel na mrtvici nebo něco podobného. Na druhou stranu neměl ponětí, jak vypadá mrtvola, která strávila celý měsíc v letním horku.

Vrátil se do předsíně, přistoupil k zavřeným dveřím, vnitřně se obrnil a otevřel je. Podle očekávání se ocitl v ložnici. Žaluzie byly zatažené, ale ne sklopené, takže dovnitř pronikaly první paprsky slunce a halily noční stolek s hromadou knih a psací stůl se stolním počítačem do proužkovaného hávu.

Ale dopadaly i na postel.

Na prázdnou postel.

Leo Hansi ničemu nerozuměl. Je tu snad ještě jedna ložnice? Anebo se Evertu Jonssonovi podařilo zavolat sanitku a leží v nemocnici? Tak se to seběhlo? Že prostě jen nestihl zamknout?

Počítač na psacím stole byl od firmy Dell, což nebyla nijak exkluzivní značka. Ale vypadal relativně nově a podle velikosti paměti a druhu procesoru ho s trochou štěstí prodá za pár tisíc.

Odsunul myš, aby odpojil klávesnici, načež se monitor rozsvítil a ukázala se plocha se spoustou složek a dokumentů. Počítač nebyl chráněný heslem, což se dalo víceméně považovat za další nezamčený byt.

Posadil se tedy na židli ke stolu a začal si prohlížet různé složky, které byly pojmenované krátkými nepochopitelnými kombinacemi písmen.

Kromě jedné. Bitcoin core.

O bitcoinech už slyšel, byla to nějaká virtuální měna, kterou si vymyslel jakýsi tajemný Japonec, a každá transakce stála nestydaté množství energie. Celá síť bitcoinů měla údajně stejnou spotřebu energie jako Švýcarsko. Ale jak to funguje a jak se tím platí, to bohužel nevěděl.

Otevřel program, chvíli namátkou klikal, až našel přehledové okno se dvěma oddělenými sloupci. Jeden byl označený Wallet, druhý Recent transactions, a podle toho, co Leo viděl, Evert Jonsson za poslední půlrok nakoupil 2400 bitcoinů.

To mu nic moc neřeklo. Mohlo to klidně odpovídat pár stovkám, anebo také několika tisícům. Ale s trochou štěstí se mu možná konečně dostane odměny za noční námahu.

Vyhledal si prohlížeč, otevřel internet a zadal do vyhledávacího pole bitcoin currency. Dostal se na stránku, kde se míhaly různé sloupce čísel, které se neustále měnily. Celé mu to připadalo jako neprostupná zeď matematiky. Ale pak se mu najednou zrychlil pulz a on pochopil, že jeho srdci už došlo cosi, na co mozek potřeboval ještě několik vteřin.

Jeden jediný bitcoin měl hodnotu celých sedmi dolarů. Sedm dolarů, opakoval si pro sebe, a přitom si v hlavě spočítal, že bitcoiny toho chlápka představují částku přes sto padesát tisíc švédských korun. To byla spousta peněz, která mu navíc spadne rovnou do kapsy. Žádné smlouvání s překupníky, a především žádné výčitky svědomí vůči novopečeným rodičům a cizí holčičce, která se zrovna naučila jezdit na kole.

Odpojil kabely od monitoru, vynesl ho do předsíně, a právě když se chystal vrátit pro zbytek, uvědomil si, že ani nenakoukl do obýváku, který se patrně nacházel na druhém konci předsíně za prosklenými dveřmi.

Nejradši by vzal počítač a vypadl odtud, ale co když tam najde starou cennou vázu anebo, pokud by se dnes štěstěna opravdu překonávala, umělecké dílo?

Jakmile však otevřel prosklené dveře, veškeré úvahy o cenných předmětech se mu vykouřily z hlavy a on myslel jen na pronikavý nasládlý pach, který doposud úspěšně vytěsňoval, ale který ho nyní přinutil vytáhnout si tričko přes ústa a dýchat přes něj.

Udělal dva kroky do pokoje, víc nebylo třeba, aby si ujasnil, odkud zápach vychází. Stále ale nechápal, o co jde. Přistoupil blíž a namířil kužel světla na válcovitou konstrukci na podlaze. V průměru měřila něco přes půl metru a byla kolem dvou metrů dlouhá, měla tmavě zelenohnědou barvu a byla vyrobená z jakéhosi napnutého plastu. Jako stan. Nebo skleník. Takový, jaký se možná bude jednou používat, až Země přestane být obyvatelná a bude načase osídlit Mars.

Posvítil si baterkou na jeden konec válce. Při bližším pohledu to vypadalo jako dno průhledného plastového pytle, a když opatrně přejel rukou podél zaobleného okraje, zjistil, že uvnitř je kolo z bicyklu, které drží plast napnutý. I na druhém konci pravděpodobně bylo kolo a uprostřed spojovalo oba plastové pytle několik vrstev silně lepicí stříbrné pásky.

Očividně šlo o domácí výrobek. Ale jaký měl účel?

Naklonil se nad válcovitý plastový stan a posvítil si dovnitř, ale rozeznal pouze různé odstíny tmavě zelené a hnědé. Jako by byl válec plný řas nebo něčeho podobného, co rostlo na vnitřní straně.

Jeho myšlenky ale zaměstnávalo to, co bylo za tím, za vší tou zelení, a on si teprve teď uvědomil, že se to hýbe.

2

NIC Z TOHO, CO VÍTE, není pravda…

Ať se podíval kterýmkoli směrem, výhled mu zakrývala neprostupná hradba nohou. Zíralo na něj asi dvacet lidí různého věku s nákupními vozíky. Posadil se na naleštěné kamenné podlaze a otočil se po dívčím hlase za sebou. Byla to Matilda, jeho dcera. Seděla v tureckém sedu a dívala se na něj tím svým novým pohledem, na který on si nikdy nezvykne. Pohledem, který nebyl její a který zcela jasně dokazoval, že Matilda není sama sebou.

„Co jsi říkala?“ zeptal se.

Nic z toho, co víte, není pravda…

Ten slabý hlásek vydávala ona. Viděl, jak se jí pohybují ústa v rytmu slov, která z nich vycházela. Ale nebyl to Matildin hlas, každopádně ne hlas jeho Matildy.

„Fabiane, slyšíš mě?“ Fabian vzhlédl a uviděl, že se k němu sklání Sonja. „Omdlel jsi.“

„Ne, Sonjo.“ Zavrtěl hlavou. „Já neomdlel.“

Sonja důrazně přikývla a usmála se. „Pojď, pomůžu ti vstát.“ Pomohla mu na nohy a otočila se k lidem okolo. „Přestaňte už čumět a pokračujte v nákupu. Představení je u konce.“ Přihlížející se rozptýlili a on koutkem oka zachytil, jak se kolem něj mihl tmavě oblečený muž a zamířil k pultu s masem a uzeninami. Teprve díky tomu se zorientoval a uvědomil si, že se nacházejí v supermarketu ICA Maxi v Hyllinge.

Sonja uchopila jeho obličej do dlaní a otočila ho k sobě. „Ty a Theodor jste se hádali a křičeli jste na sebe tak, že se všichni zastavili a zírali na vás. Snažila jsem se vás uklidnit, ale…“ Zavrtěla hlavou. Její klid byl tentam. „Nevěděla jsem, že má takovou sílu. Ty jsi upadl a praštil ses do hlavy o podlahu, a on je teď… Já s Matildou jsme se ho snažily zadržet, ale nešlo to. Chápeš? Musíme ho najít, než bude pozdě.“ Měla slzy na krajíčku.

„Sonjo, uklidni se.“ Pohladil ji po tváři. „Však my ho najdeme.“

Nic z toho, co víte, není pravda…

Prudce se otočil k Matildě. „To pořád opakuješ ty?“

„Proč se ptáš, když už znáš odpověď?“

Greta. To strašidlo. Snaží se mu snad něco říct? Tak o tohle tu celou dobu jde? On přece na strašidla nevěří. Nebo na duchy, jak jim Matilda vytrvale říkala. A ten muž v tmavém u pultu s masem a uzeninami čeká, až na něj přijde řada. Proč od něj nemůže odtrhnout oči? Co mu na jeho tváři nesedí?

Muž najednou vyrazil k pultu, jediným pohybem se levou rukou zapřel o zaoblené sklo a téměř přeletěl na druhou stranu, načež popadl nůž z prkénka a zabodl ho do krku prodavače, ve kterém Fabian až teď poznal Assara Skanåse, muže v příliš vysoko vytažených džínech a béžové bundě se znakem Švédských demokratů.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Stalo se v minulých dílech

ČÁST TŘETÍ

1

2