Kerry Lonsdaleová

Všechno, co dáme

EVERYTHING WE GIVE

Text copyright © 2018 Kerry Lonsdale Inc.

All rights reserved

„This edition is made possible under a license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin

Olson Literary Agency s.r.o.“

Translation © Anna Poskerová, 2020

ISBN 978-80-249-4172-1

Mým čtenářům

Díky Vám má Ian příběh

#vděčnost

Kapitola 1

Ian

Téměř každý chlap může poděkovat alespoň jedné ženě za to, že z něj udělala takového muže, jakým dnes je. Já můžu poděkovat hned dvěma. Jedna mě zbožňuje, druhá mě opustila. Obě mě ovlivnily. A obě zanechaly následky na mých fotografiích.

Kvůli své mámě Sarah jsem se vzdal jakýchkoli nadějí stát se fotožurnalistou. Není pro mě lehké si to přiznat, ale je obtížné pracovat pro tiskovou agenturu Associated Press, když nedokážete vyfotit trpící lidskou bytost. Ovšem díky své ženě Aimee jsem schopný vidět i příjemnější stránku lidství a mé fotografie už nejsou jen o přírodě a divočině. Vyvinuly se do něčeho, co obsahuje lidský prvek, a začaly se objevovat v časopisech jako Discover a Outside.

Navzdory tomuto protikladnému efektu, který na můj život obě ženy měly, a traumatu, které mě přivedlo ke kariéře, jakou jsem si pro sebe v mládí nepředstavoval, jsem tak jako tak došel ke svému zamýšlenému cíli: uznávaný fotograf.

A co se těch žen týče? Miluju je obě.

Odstraňuji poslední fotografii, kterou jsem pojmenoval Splynutí, z galerie Wendy V. Yeeové, abych tam udělal místo pro nadcházející výstavu svého kamaráda Erika Ridleyho. Fotka zachycuje aloitadora nad mořem galicijských koní nahnaných ve vesnickém curro, malém, kulatém prostoru. Zaprášenému a zpocenému španělskému jezdci se šlachovitými pažemi jde jen o jednu věc – dosednout na koňský hřbet a ovládnout jej.

Zachytil jsem ten snímek vloni v červenci při Rapa das Bestas, pradávném rituálu „stříhání bestií“, který se odehrává každý rok v severozápadní části Španělska. Wendy popisuje fotografii potenciálním kupcům jakožto fascinující příklad splynutí muže se zvířetem. Je jednou z mnoha dalších, které jsem minulý měsíc poslal do National Geographic, jakmile jsem zaslechl Erika, že má časopis zájem vydat o Rapě článek. Erik mě představil fotoeditorovi Alu Fosterovi a já jsem mu pak jednoduše zavolal. Al můj návrh přijal. Mé fotky budou v příštím čísle, a když budu mít štěstí, dostanou se i na obálku.

Sen. Se. Stává. Skutečností.

Vítězoslavně máchnu pěstí do vzduchu a opřu Splynutí o zeď vedle dalších fotografií, které budou během speciální výstavy uloženy ve skladu.

„Ta je poslední,“ oznamuji Wendy a přicházím k jejímu stolu. Její asistent Braxon leží pořád ještě doma s chřipkou. Wendy mi zavolala, jestli bych jí nepomohl s přípravou galerie na Erikovu výstavu, což znamenalo sundat moje fotky a pověsit na jejich místo ty jeho.

Známe se s Wendy ještě z Arizonské státní univerzity, kde jsme si oba uvědomili, že na fotožurnalismus prostě nemáme. Wendy zjistila, že prodej fotografií jí jde lépe než vyvolávání filmu, zatímco moji vnitřní démoni stále bojovali svou tichou válku. Fotografování krajinek bylo bezpečné a já v tom byl dobrý. Vodopád, který mi měl vyrazit veškeré vybavení z rukou, měl stejně teprve přijít.

Wendy se naklání opřená o stůl a podívá se na mě. „Ještě jeden,“ řekne a ukáže svým perem na fotku v zadní části galerie, monochromatický šedý snímek indonéského palmového pralesa. Na panoramatické fotce několika akrů jsou vryty dlouhé vzorce. Koncept je to téměř nádherný, dokud si neuvědomíte, že je prales ničen kvůli naplnění poptávky po palmovém oleji, což je také zmíněno na štítku vedle fotky, který tam dala Wendy. Erik si v pokusu zachytit tvrdou realitu destrukce přírodních zdrojů kvůli lidskému mrhání nebere servítky. Nadcházející výstava, fotografická retrospektiva, je oproti té předchozí, kterou Wendy pořádala, odvážná. Je to také přesně to, co hledala, když jsem jí o Erikovi řekl.

„Ta výstava musí mít dopad. Chci, aby lidé pocítili tu devastaci, kterou Erik ukazuje. Ale v její prezentaci musíme najít rovnováhu. Podle mě to chce víc barev.“ Wendy zahýbá myší. Monitor se rozzáří a zobrazí se na něm Erikovo portfolio. Wendy jej prochází, zatímco si kouše spodní ret, a pohledem prohledává náhledy snímků. „Tenhle.“ Klikne na leteckou fotku zobrazující bílý statek topící se v rozlehlém kukuřičném poli, jehož řadami se prokousávají kombajny jako invaze mimozemšťanů. Jak znám Erika, vsadil bych se, že je to pole geneticky modifikované.

„Mohl bys vyměnit ten monochromatický za tu farmu? Pak už tě nebudu potřebovat.“

„Rozkaz, madam.“ Naoko jí zasalutuju, najdu zarámovanou fotku ve skladu a rychle se proženu galerií v náhlé potřebě se odsud dostat. Aimee na mě čeká ve své kavárně. Pracuju s úsměvem na tváři.

„Celej záříš. Co do tebe vjelo?“

„Já…“ protahuju a úsměv se mi rozšiřuje. Namířím na Wendy ruku ve tvaru pistole. „Řeknu ti to zítra.“ Nejdřív chci svoji novinku říct Aimee. Bude nadšená.

Sundávám snímek pralesa a přemýšlím, jak to oslavíme, když vtom dostanu nápad. Drinky a večeře v La Fondue. Parfait! Už to je nějaký ten pátek, co jsme si naposledy spolu někam vyrazili. Večeře by nás měla vrátit zpátky tam, kde jsme byli před červnem. Je načase, abychom oslavili nás dva. A to mě přivádí na myšlenku, jak asi bude oslava vypadat potom, co uložíme naši čtyřletou dceru Sarah Catherine do postele. Celé tělo se mi rozechvěje.

Hmm. Možná bych mohl přemluvit Aimeeiny rodiče, aby si malou Caty vzali k sobě na noc.

Napíšu své tchyni Catherine Tierneyové zprávu. Caty je teď s ní. Doufejme, že tam bude moct i zůstat. Mám s Aimee své plány. Plány pouze pro dospělé.

Telefon si strčím zpátky do kapsy a zavěsím fotografii bílého statku. Snímek mi připomíná Idaho, kde jsem v podobném domě vyrůstal. Můj táta tam vlastní půdu, kterou zdědil po svém otci, ale nikdy o ni nepečoval. Pole pronajímá, protože je doma málo. Myslím, že doma být nikdy nechtěl, rozhodně ne, když jsem tam žil já. Sportovní fotograf Stu Collins se vždycky honil za další úžasnou dlouhou nahrávkou.

Skončím, odložím nářadí a přidám se k Wendy u jejího stolu. Podívám se na své taktické náramkové hodinky, které jsem nedávno dostal od Aimee k narozeninám. Erik má schůzku s Wendy a má zpoždění. Doufal jsem, že se s ním potkám, než odejdu.

„Kdy říkal Erik, že přijde?“

„Nestihne to,“ odvětí Wendy, která si dělá poznámky. Její černě nalakované nehty kmitající po klávesnici ostře kontrastují s krémovými koktejlkami, které má na sobě. „Mercury News ho poslalo vyfotit škody po lesních požárech v Big Sur. Volal mi, když jsi telefonoval venku. Říkal, že ti dluží pivo a mně donese lahev bublinek.“

„To si ohlídej. Aby se nevykrucoval.“

Podívá se na mě, jako by snad někdy něco takového dovolila. Přeruší své ťukání na klávesnici a něco si tužkou napíše do svého notesu. „I když bych byla fakt ráda, kdyby si Erik pověsil své fotografie sám, upřednostňuju tebe. Máš na to oko.“ Podívá se na statek na zdi. „Mnohem, mnohem lepší. Tak jo, už můžeš jít, šup šup. Musím prodávat.“ Koukne se přes rameno. V rohu za ní, kde vystavují všichni zastupovaní umělci nehledě na výstavu, se mladý pár dohaduje nad snímkem, který jsem vyfotil minulý rok v národním parku Canyonlands. Hlasitost jejich hádky přehlušuje instrumentální jazz tiše znějící v pozadí. Muž si stojí za tím, že se mu ta fotka líbí nejvíc. Jeho kamarádka – přítelkyně, manželka? – mu oponuje. Barvy jsou špatně. Nejsou dostatečně moderní pro jejich nově vybavený obývák v tlumené modré.

„Ukaž jim Noční oblohu,“ navrhnu Wendy dvoubarevný snímek horizontu San Francisca.

Přikývne. „Zrovna jsem si říkala to samé.“

Políbím ji na tvář. „Báječně se mi s tebou dneska pracovalo.

Příště si to nechám zaplatit,“ škádlím ji.

„Už si necháváš platit. Každý měsíc ti ode mě přichází pěkná sumička.“

V tom má teda pravdu. Wendy prodá skoro všechno, co jí přinesu.

Vyjdu z galerie a přejdu v říjnovém počasí dva bloky k Aimeeině kavárně. Sotva otevřu dveře, převalí se přese mě vůně pražené kávy, skořice a čerstvě upečeného sladkého pečiva. Zhluboka se nadechnu. Bože, tu vůni zbožňuju.

Ignoruju letmé pohledy zákazníků, když můj příchod oznámí zvonek nade dveřmi. A ještě víc ignoruju olejomalby na zdech. Připomínají mi člověka, který absolutně nerespektuje osobní prostor druhého. Malby namalované Aimeeiným bývalým snoubencem Jamesem Donatem.

Nevadí mi, že tam visí. Nic proti tomu nemám. Vážně. No, vlastně…

Jo, vadí. Vážně, vážně mi vadí.

Jsme manželé už pět let a ona je pořád ještě nesundala.

Vůbec jsem se o ně a ani o důvod, proč pořád ještě zabírají takovou perfektní zeď jejího podniku, nezajímal. Až do června. James trpěl disociativní poruchou identity, ale potom se mu vzpomínky vrátily a city k mé ženě zůstaly zcela neporušeny. Ale Aimee se rozhodla. James to musel pochopit. Opustila ho. Posunula se dál. Zvolila si mě.

Pak si vzpomenu, že se políbili. Pevně skousnu zuby.

Chci, aby ty obrazy odsud zmizely, i když jsem se o tom Aimee nikdy nezmínil. Jamesova díla ji dělala šťastnou.

Šťastná žena, šťastný život.

Donutím se ke klidu, a dokonce se ještě víc usměju. Zamávám na Trish, která pracuje za barem, a vydám se hledat Aimee.

„Není tady,“ zavolá na mě Trish. Zastavím se a otočím se na ni. „Kde je?“

Trish pokrčí rameny. „To mi neřekla. Odešla před pár hodinami.“

V zamyšlení poklepu klouby ruky o zeď. Zavolám jí, že se potkáme doma.

„Kdyby se vrátila, tak jí vyřiď, že ji sháním,“ řeknu a vyjdu z kavárny.

Po cestě k autu mi začne zvonit telefon. Na obrazovce spatřím Erikův obličej.

„Něco mi dlužíš,“ začnu hovor.

„Jak to vypadá?“

„Parádně. S kladivem a hřebíky to umím. Věšení tvých ubohých fotek je přesně to, co jsem chtěl dělat ve svým volným odpoledni.“

Erik se zasměje. „Raději ty než já.“

Erika jsem poznal před několika lety na Fotografickém expu a obchodní konferenci. Začínal jako fotograf pro Associated Press. Cestoval do válečných zón a oblastí extrémní chudoby, ale konfrontace, které zažil, a utrpení, která zdokumentoval, si vybíraly svou daň. Skončil s tím, dokud mohl a dokud ještě měl nějaký vlastní život a příčetnost. Teď je na volné noze. Společně si navzájem vypomáháme. Já respektuji jeho fotožurnalistické dovednosti a Erik už dlouho obdivuje mé snímky přírody a divočiny. Stali se z nás vzájemní mentoři a rychle i přátelé. Erik je člověk, kterého na konci dne pozvu na pár piv nebo se s ním setkám v ringu posilovny, když ze sebe vše potřebuju vymlátit.

„Díky za všechno, kámo. Až se zase potkáme, platím piva,“ nabídne Erik.

„Platíš piva celej další měsíc.“

Erik se hluboce zasměje. „Hele, teď vidím, že mám v kalendáři nějak plno. Nejsem si jistej, kdy se potkáme.“

„Dobrej pokus, Ridley.“ Podívám se doleva a přejdu na červenou. „Ještě jsi v Big Suru?“

„Ne. Jsem na cestě domů.“

„Jaký to bylo?“

„Strašný. Spousta spálených polí. Příliš ztracených domovů a evakuovaných lidí. Ale volali mi ze Sierra Explorer. Příští týden mě posílají do Yosemitského národního parku. Je to pro online článek o nebezpečí turistiky podél vodopádu Vernal Fall. Nic novýho, ale kvůli těm děckám, který minulej měsíc spadly ze srázu, se rozpoutalo pozdvižení. Chtějí omezit počet turistů a posunout oplocení dozadu k výhledový plošině. A hádej, kdo to píše? Reese Thorneová. Slyšel jsi o ní?“

Než se zamyslím, nahlas zaúpím.

„O-ou, to se mi asi moc líbit nebude. Byla na Arizonské univerzitě ve stejnou dobu jako ty. Měl bych něco vědět?“

„Ne.“

„Znáš ji?“

Zaváhám. „Vím o ní. Táhne ji to k důležitým článkům. Její čtenáři ji zbožňují a její články vyhrávají ceny.“

„Ale…“

Nechci takhle pošpinit jeho první dojmy z Reese, ale myslím, že má právo vědět, do čeho jde. Hlavně když budou jeho fotky spojovány s jejím článkem. „Řekněme jenom, že v týhle nový době zpravodajství, kdy čtenáři upřednostňují názor před fakty, Reese vyniká.“

„Jo, přesně to jsem slyšel. Jenom jsem si myslel, že ji možná znáš trochu líp nebo jsi s ní dřív pracoval. Třeba ještě na škole nebo tak něco. Budeme spolu dva dny.“

„Já fotím krajinu a ona je novinářka. Větší šance je, že byla v první linii s tebou, než v nějakým zapadákově se mnou.“

Erik se zasměje. „Pravda. Když už jsme u té krajiny, zůstanu o pár dní dýl a nafotím nějaký snímky místní přírody do mýho portfolia. Podíval by ses na ně, až se vrátím? Určitě se mi bude hodit tvůj názor. Máš kritický oko.“

„Jasně. Kdykoli.“

„Super. A co ty? Už jsi něco slyšel od Ala ohledně toho článku o Rapě?“

„Na to ti odpovím někdy příště,“ řeknu, když dojdu k autu.

Zmáčknu tlačítko na klíčích a odemknu si dveře.

„To může znamenat jenom jednu věc, ale gratulace si nechám na později. Až se budeš chtít svěřit, potřebuju vědět nějaký detaily.“

Posadím se na sedadlo. „Všechno ti řeknu, až mi koupíš to pivo.“

„Ty mě ničíš.“

„Musím domů za ženuškou. Tak později.“

Ukončím hovor s Erikem a rychle vytočím Aimee. Jde to rovnou do hlasovky. „Ahoj Aims, zlato. Mám skvělé zprávy. Zavolej mi zpátky.“ To stejné jí napíšu ve zprávě.

Když dojedu domů, zaparkuju svůj Ford Explorer na příjezdové cestě našeho jednopatrového ranče ze šedesátých let. Dům je víc než starý a potřeboval by renovaci. Ale je to domov. Prodal jsem svůj byt a Aimee svůj malý dům v centru, abychom mohli tak tak zaplatit zálohy na společnou hypotéku, aniž bychom kvůli ní každý měsíc vykrváceli.

Investice stála všechny životní úspory, krev, pot a převedení rodičovských práv našeho prvorozeného dítěte. Dělám si srandu. Ale žijeme ve stejné čtvrti jako Aimeeini rodiče, což oba pro Caty chceme. Nemám nějakou velkou rodinu a ta, kterou mám – pohřešovaná máma a odloučený otec – je fakt na hlavu. A to, že Caty může vyrůstat se svými prarodiči? To pro mě znamená všechno.

Mimo to nejsme zase v tak špatné životní situaci. Aimee už hledá místo pro druhou a možná i třetí kavárnu, protože ta původní si dlouhodobě vede docela dobře. Když jsem měl fotografie vystavené v kamenných galeriích, také si nevedly špatně. A přes online galerie se mi pak podařilo získat klienty s tolika penězi, že je ani nedokážou utratit. Má díla si vyhlédli i interiéroví designéři, kteří je pověsili v hotelech, resortech a restauracích v pěti různých zemích světa. Apráce pro National Geographic tak bude jen třešničkou na mém portfoliovém dortu. Stojím na vrcholu světa fotografie.

Správná chvilka na další vítězoslavné máchnutí pěstí.

Slavnostně zvednu ruku do vzduchu a otevřu dveře od domu, když vtom mi cinkne zpráva od Catherine. Přiložila video tancující Caty s textem: Catyin oslavný tanec. Necháme si ji na noc. Užijte si to!

To je pro mě a Aimee skvělá zpráva. Máme na… to… celou noc. Myšlenky mi zalétnou k peřinám v naší ložnici a zakřením se.

To mi připomíná, že mi Aimee ještě nezavolala zpátky. Tohle se jí nepodobá. Většinou odpovídá okamžitě.

Zamračím se a poškrábu se na čelisti. Kde je? O nějakých schůzkách se nezmínila. Nebo ano? Asi jsem trochu vypnul, když mi dneska o půl páté ráno štěbetala do ucha. Tyhlety hloupé budíčky těsně před východem slunce mě ničily. Nechápu, jak to ona může zvládat pět dní v týdnu. Ale i tak začínám své dny společně s ní. Našich chvilek v temnotě, která se postupně proměňuje v šedý úsvit, si neuvěřitelně cením.

Zavolám jí znovu. Zase to ihned vezme hlasovka. Divné.

Zakroužím rameny, abych uvolnil úzkost, která se v nich pomalu usazuje. Osprchuju se – přece jenom mám dneska rande –, a když zjistím, že od ní nemám zprávu ani zmeškaný hovor, zavolám jí znovu. Zatímco čekám, až to zvedne, výhružně se ve mně ozývá znepokojení. Ten pocit nesnáším, hlavně když se ozve hlasová schránka. Zase. Sakra.

Mám dobrou zprávu, kterou jí chci hrozně říct. Chci mluvit se svou ženou.

Chci vidět svou ženu.

Hlavou mi prolétne představa zkrouceného plechu, rozbitého skla a chaosu na pohotovosti stejně rychle jako blesk fotoaparátu ve sportovním režimu. Naštvaně vynadám svému mozku, že se vůbec opovážil. Ale možnost, že bych ji ztratil, ať už kvůli nehodě, nebo jejímu rozhodnutí, mi myšlenky pohání přesně tím směrem. Posledních pár měsíců ho nabírají často.

Zavolám Aimeeině kamarádce Kristen Garnerové. Možná k ní zašla na návštěvu.

„Ahoj Iane.“ Zafuní do telefonu Kristen v devětapůltém měsíci těhotenství. Čekají s Nickem své třetí dítě a ten prcek je už po termínu.

„Je tam Aimee?“ zeptám se, aniž bych se pokoušel o nějakou nezávaznou konverzaci.

„Ne, není.“

„Nemluvila jsi s ní teď někdy?“

„Od včerejška ne. Děje se něco?“

„Měli jsme se potkat v kavárně, ale nebyla tam, a teď mi nebere telefon.“

„Kdy jsi s ní naposledy mluvil?“

„Dneska ráno před obědem.“ Podívám se na hodinky. Je skoro šest.

„Určitě je v pořádku. Třeba nakupuje nebo něco. Nebo má vybitej telefon.“

To mě nenapadlo. Nervózně přecházím sem a tam po koupelně plné páry jen v ručníku okolo beder. „Asi máš pravdu.“ Ale zřejmě ne. Vždycky mi bere telefon a nikdy si ho nenechá vybít.

Předloktím otřu zamlžené zrcadlo. Na kůži se mi objeví kapky vody. Menším ručníkem si osuším hrudník. Koupelna je cítit po mýdle z aloe vera a dřevité vůni šamponu.

„Mám zavolat Nadie?“ nabídne se Kristen.

„Ne, já jí brnknu.“ Až se obléknu. Moje dobré zprávy mě očividně rozhodily. Aimee mi určitě brzy zavolá. Každou chvilku projde vchodovými dveřmi.

Zavolám do La Fondue a s použitím trochy šarmu přemluvím hostesku k rezervaci stolu pro dva na půl devátou.

Když si ve tmě obléknu vyprané džíny a těsnou černou košili, zkusím to znovu. Tentokrát telefon zvoní a zvoní. Přeruším hovor a podívám se na zprávy, které jsem jí poslal. Přečetla si je.

Cože?

Poťukám si telefonem o čelo a snažím se v tom nic nevidět.

Přiznej si to, Collinsi. Něco za tím vidíš.

Díky svému instinktu dokážu na svých fotografiích zachytit přesně ten správný moment. Tu vítěznou chvilku zachycenou v čase. A právě teď mi mé instinkty říkají, že je něco špatně.

Napíšu další zprávu. Jsi zraněná? Ale pak ji přepíšu na Jsi v pořádku?, abych nezněl příliš dramaticky. Nechci si něco domýšlet. Odešlu zprávu a pod ní se okamžitě zobrazí tři tečky. A vzápětí se objeví její odpověď. Jedno jediné slovo, které mi v krku vytvoří knedlík.

Ne.

Ne? To je všechno?

Čekám, až se na mém displeji znovu zobrazí ty tři tečky, a doufám v nějaké vysvětlení. Něco víc než jen záhadné ne.

Uplyne minuta a stále nic. Palci přelétnu po klávesnici.

Kde jsi?

Mám pro tebe přijet?

A než si to rozmyslím, odešlu jí zprávu, kterou jsem původně zamýšlel.

Jsi zraněná?

Neodpovídá a já začínám vyšilovat. Zírám upřeně na telefon a doufám ve zprávu, když vtom mi to docvakne.

Idiote.

Spustím aplikaci Najdi můj telefon, ignoruji první myšlenku, která mi v hlavě vyskočí – slídile –, a rychle zjistím, že je v bytě své kamarádky Nadii. Byla tam celou dobu? Snad ano, vydechnu si úlevou.

Zavolám Nadie a ona to okamžitě vezme.

„Iane.“ Očividně se jí ulevilo, že mě slyší.

„Dej mi Aimee. Potřebuju s ní mluvit.“

„Počkej.“

Slyším zastřený zvuk, jako by Nadia přecházela do jiného pokoje. Čekám, že v telefonu uslyším Aimee, ale promluví Nadia. „Aimee –“

„Kde je? Proč jsi mi ji nedala k telefonu?“

„Říkala, že za chvilku vyráží. Potká se s tebou doma. Ale mám o ni vážně starost, Iane. Takovou jsem ji už dlouho nezažila.“

„Jakou? Já jsem ji neviděl ani jsem o ní neslyšel od dnešního rána. Nevím, co se děje, Nadio. Mimo jednu zprávu mi nebere telefony ani neodpovídá na esemesky. Co se děje? Je jí něco?“

„Fyzicky ne. Ale James jí řekl něco, co ji rozrušilo. Nechce mi ale říct co.“

„Kdože jí co řekl?“ Hlas mám při zmínce toho jména stejně chladný jako mráz, který se mi usazuje na hrudi.

„Tys to nevěděl? James. Je zpátky.“

Kapitola 2

Ian

James je zpátky. Zase.

To se ten chlap nemůže od nás držet dál? Zamračím se.

„Šla za ním?“ Viděla se s ním v červnu, když se James nakrátko vrátil z Kalifornie.

„Ano,“ potvrdí Nadia, což mě zničí. Zapadnu do rohu gauče v našem obýváku. Aimeeina dalšího setkání s jejím bývalým jsem se obával už od té doby, co jsem se před pěti lety vrátil z Mexika, kde jsme Jamese našli živého, ale s disociativní poruchou identity. Vysvětlila mi, proč ho to léto jela navštívit. Musela mu dát sbohem. Myslel jsem, že to rozloučení bylo navždy.

Očividně ne.

Byl jsem ve Španělsku. Stalo se to týden předtím, než začala Rapa. Chtěl jsem tam jet od té doby, co mi o festivalu před několika lety řekl Erik. Jakmile jsem přistál, zavolal jsem ještě u výdeje zavazadel Aimee, abych jí dal vědět, že jsem dorazil. V jejím hlase jsem slyšel odměřenost. Přičítala to únavě a sváděla to na ni znovu a znovu při každém našem telefonátu během mého čtrnáctidenního výjezdu. Zněla, jako by ji nic nezajímalo a měla mírnou depresi. Dělal jsem si starosti. Naše rozhovory byly divné, nucené. Ale já ji znal dobře. Něco přede mnou tajila.

Potom, co jsem se vrátil domů a uložil přešťastnou Caty do postele, si mě Aimee posadila ke kuchyňskému stolu. Lahev vodky a dva panáky mě měly varovat, že to nebude jednoduchý rozhovor.

„Co se děje?“ zeptal jsem se starostlivě.

„Viděla jsem se s Jamesem.“ A pak mi všechno řekla. A tím myslím všechno.

Věděli jsme, že se James probral ze svého stavu už minulý prosinec. Kristen prozradila Aimee, že James volal Nickovi, Kristeninu manželovi a svému nejlepšímu kamarádovi. Věděli jsme také, že se James vrátí domů. Otázkou bylo kdy.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Kapitola 1 Ian

Kapitola 2 Ian