ALL OR NOTHING AT ALL

Copyright © 2017 by Jennifer Probst

All rights reserved

Translation © Zuzana Hanešková, 2020

ISBN 978-80-249-4168-4

Člověk si zaslouží druhou šanci, ale dávejte si na něj pozor.

John Wayne

Ženou se člověk nerodí, ale stává.

Simone de Beauvoir

Strašně ráda vidím, když mladá dívka vyrazí a popadne svět za klopy. Život je mrcha. Musíte vyjít ven a nakopat mu zadek.

Maya Angelou

Tuto knihu věnuji všem mladým ženám ze své rodiny, připraveným čelit světu.

Mým neteřím: Taylor, Kaitlyn, Amandě a Anně.

Jste silné a krásné, odvážné a skvělé. Na to, mé drahé, nikdy nezapomínejte.

Jsem na vás pyšná.

A teď běžte nakopat pár zadků.

prolog

PŘED SEDMI LETY…

Tma ukryla vše, co nebylo v pořádku, a dovolila jí odhalit nejen tělo, ale i duši.

Rukama klouzala po hladkých svalech a vlhké kůži. Prohnula se pod žárem úst, která byla nejprve žádostivá a drsná, ale pak zvlídněla do bolestné něhy a ta ji kousek po kousku rvala vedví. Její rty šeptaly jeho jméno v modlitbě a chvalozpěvu, chtěla jej, potřebovala jej…

„Tristane.“

Roztáhl jí stehna a pak vklouzl dovnitř. Vykřikla, jak všechnu prázdnotu uvnitř pohltil žhavý pocit naplnění, až zůstal pouze on, jeho milovaná tvář několik centimetrů od její, stažená napětím a plná syrové posedlosti, která ji rozechvívala.

„Dej mi všechno.“

Nedokázala bojovat s jeho slovy ani s jeho tělem. Rukama jí sevřel boky. V jeho jantarových očích se třpytila mužská touha, zatímco ji hnal výš a s každým krokem, kterým se blížila vyvrcholení, z ní ždímal mučivé potěšení, a ona se vzdala, poddala se a dovolila mu, ať ji zachytí, zatímco vyvrcholila a ochabla.

Orgasmu dosáhl těsně po ní, sténal její jméno a ona se k němu tiskla se zranitelnou touhou, kterou se za dne zoufale snažila skrývat. Převalil se na bok a na krátkou drahocennou chviličku ji objal. Vdechovala lahodnou vůni potu, sexu a pižma a choulila se v jeho mocné náruči.

V očích ji pálily slzy. Bože, jak strašně ho milovala. Když ji takto držel, zmatek a strach se uklidnily a dokázala dosáhnout vnitřního klidu. Každým dnem se jí však vzdaloval a ona nevěděla, jak to zastavit.

Možná, že až se dozví o dítěti, věci se změní.

Jejich vztah se zlepší. Naplánují svatbu, život půjde dál a celou dobu to bude takové jako nyní.

Jako by zaslechl její myšlenky, náhle ji pustil, odvrátil se a posadil na posteli uprostřed pomačkaných pokrývek. Křehká naděje se rozpadla, jako když těžká bota rozdrtí čerstvě rašící trávu.

„Musím ti něco říct, Syd.“

Sebrala odvahu. „Taky ti musím něco říct,“ promluvila tiše.

Vstal. Oknem pronikaly pramínky měsíčního světla a zalévaly jej stříbřitou září. Natáhl si džíny rychlým, přesným pohybem, který jí prozradil, že nezůstane přes noc. Opět.

„Odcházím.“

Šok ji zasáhl, jako by snad dostala facku. Nadzvedla se, opřela o loket a zahleděla se na něj. Pocítila paniku.

„O čem to mluvíš?“

Obrátil se. Obličej měl jak vytesaný z kamene, jako by v ní jen před pár minutami nebyl zabořený. „S touhle rodinou jsem skončil. S tímhle městem jsem skončil. Můj kreténský otec mi právě sdělil, že mi nedovolí koupit tu nemovitost, kterou jsem chtěl se ziskem prodat. Chce, abych byl jako Cal. Abych si od něj po zbytek života nechal poroučet a stavěl domy, co jsou jeden jako druhý. Můj vlastní bratr se postavil na jeho stranu a dost jsme se chytli.“

S divoce bušícím srdcem se snažila nalézt řešení. Rodinný stavební podnik Pierce Brothers byl v Harringtonu proslulý, ale Christian Pierce své impérium řídil nelítostnou rukou, a ještě nelítostnějším jazykem. Tristan, jako prostřední z bratrů, celá léta usiloval o to, aby si našel místo a ukázal otci, čím by mohl být pro společnost přínosem. „Tvůj táta je pruďas. Když mu budeš dál ukazovat, jak můžeš Pierce Brothers pomoct, určitě si dá říct.“

Zaklel a zavrtěl hlavou. „Mohla by ses přestat otce zastávat, Syd? On mě nesnáší. Bože, snesl bych to, kdyby mě uznával, ale on si myslí, že jsem jenom budižkničemu. Dalton už míří do Kalifornie, matka je mrtvá a já odmítám strávit zbytek života jako poskok. Odjíždím do New Yorku a budu obchodovat s nemovitostmi.“

Škubla sebou a srdce se jí sevřelo bolestí. Jeho matka Diane byla duší rodiny. Autonehoda, která ji před pár měsíci připravila o život, rozervala všechny, včetně Sydney, vedví. Diane pro ni byla jako vlastní matka a Sydney byla stále zdrcená žalem. S námahou zformulovala myšlenky. „Hned teď? Proč tomu nedáš trochu víc času? Promysli si všechny možnosti. Pro všechny je to těžké.“

„Žádné jiné možnosti nejsou! Copak nechápeš, že se nikdy nic nezmění? Jsem v pasti. V pasti, kterou tvoří moje zatracená rodina a zodpovědnost a…“ Odmlčel se a prohrábl si vlasy. „Už nemůžu čekat. Odjíždím ten to týden.“

Dech se jí zadrhl v hrdle. Ne. Tohle bylo úplně špatně. Po těch uplynulých několika měsících, které spolu byli, nemohl jen tak odejít. Nebo ano? Jistě, poté, co ztratil matku, se trápil a neustále hádal s bratry. Všichni usilovali o to, aby dali zase všechno dohromady. Ale ona se domnívala, že u ní hledá oporu, aby mu pomohla to překonat. A ne že uteče někam pryč za neznámými lidmi.

Ne že uteče od ní.

Připadala si jako v pasti. Takové pocity k ní choval? Když oslavila devatenácté narozeniny, konečně se jí splnil sen. Po všech těch letech si jí konečně všiml. Chtěl ji. Přestal se na ni dívat jako na dítě a viděl ji jako dospělou. Sdíleli cosi mimořádného, ale nyní na ni hleděl, jako by ho tady držela, jako by ji přirovnával ke své rodině.

„A co – a co já?“ Ufňukaný hlas se jí samotné protivil. Proč nedokáže být silná a rázná? Žena, která se ve vztahu chová sebevědomě? Neustále se měnila zpátky na tu dívku, která se za ním táhla jako ztracené štěně a doprošovala se pozornosti. Nad tou otázkou se zastyděla, ale nedokázala odvrátit pohled. Musela slyšet odpověď.

„Pojď se mnou.“

Přesně tato slova toužila slyšet. Mohla by souhlasit a utéct, jako tomu bylo v mladických fantaziích. Odejít z domu a následovat ho do New Yorku. Byli by spolu a šťastní. Že ano?

Z jejího nitra se vynořil hlas a zašeptal jí do ucha.

A co dítě?

V pasti. Měl by pocit, jako by ho vlastní dítě dusilo. Jako by ho ona dusila. Nechtěl, aby šla s ním, jinak by se nemusela ptát. Byl to jen pocit viny, že ji tady nechává. Kynul mu úžasný nový život a ona nebyla jeho součástí. Ne, byla součástí jeho minulosti, součástí, na niž chtěl zapomenout. Jejich krátká aférka mu nezměnila život jako jí. Nemiloval ji způsobem, po němž tak zoufale toužila.

Nicméně paličatě a ze zvyku se držela naděje.

„Babička je nemocná,“ připomněla. „Byla v nemocnici a já se o ni musím postarat.“

„Můj otec může pomoct. Můžeš ji navštěvovat. Určitě by chtěla, abys šla.“

V jeho hlase opět nezaznívala vášeň či naléhavost. Bylo to, jako by předkládal fakta a rozumné důvody, proč by se k němu měla připojit. Zvedla ruce, aby si je položila na ploché břicho.

V pasti…

Vydala by se do New Yorku, porodila jeho dítě a on by byl nešťastný. Nebo by se tady rozhodl zůstat a být otcem a byl by nešťastný. Ona by byla chybou, stejně jako dítě. Dokázala by s tím žít? Byla jedním z těch dětí. Její feťáčtí rodiče zmizeli a nechali ji v péči prarodičů. Vždy si připadala nechtěná. O takové budoucnosti snila?

V břiše se jí uhnízdil ledový chlad. Ne. Tohle nemohla nikomu z nich udělat. Dokonce i kdyby při tom musela přijít o muže, kterého miluje.

„Nechci jít do New Yorku, Tristane. Tohle je můj domov. Moje práce u Pierce Brothers se mi líbí a nemůžu opustit babičku. Celý život se o mě starala a dlužím jí to. Chci se zapsat na ekonomku a získat diplom. Nemůžu ve městě začít úplně znovu.“

„Jasně že můžeš! Nechceš pro sebe něco víc, Syd? Víc od života?“ Vyzařovalo z něho zoufalství. Zaťal pěsti a pohledem ji umlčel. „Tohle ti stačí? Pracovat pro mého otce a usadit se v tom stejném městě, kde ses narodila? V New Yorku se můžeš stát čímkoli. Myslel jsem, že už nebudeš ta malá ustrašená holka. Zkusme štěstí a jděme do toho. Odejděme spolu.“

Kdyby jí řekl, že ji miluje, nejspíš by vyskočila z postele a vydala se za ním třeba na Sibiř. Kdyby dal sebeméně najevo, že za jeho slovy jsou city, řekla by mu o dítěti a riskovala by to.

Místo toho se zahleděla hluboko do těch nádherných očí a spatřila…

Nic.

Zmocnila se jí otupělost. Věděla, že bolest přijde mnohem později. Nyní musela udělat toto a dát mu svobodu. Nemiloval ji tak, jako ona milovala jeho. Tam venku na něj čekalo něco většího. Nesnil o ní. A ať se propadne, jestli hodlá strávit zbytek života tím, že se bude snažit být někým, kdo bude stále pochybovat, zda je to dost. Někým, kdo ho uvězní v životě plném lítosti a úvah, co mohlo být.

„Nemůžu odejít, Tristane. Je mi líto. Tohle je můj domov. Musím zůstat. A popravdě, nemyslím si, že opravdu chceš, abych šla.“

Prudce se od ní odvrátil. V téměř hmatatelných vlnách od něj proudil hněv. „Děláš si srandu? Já tě požádám, ať se mnou odejdeš, a ty řekneš, že mi nevěříš? Už zase hrajeme ty směšné hry, Sydney? Protože mě už to unavuje. Můžeš si dělat, co chceš, a nedrží tě tady nic kromě tebe samotné. Ale já se tě nebudu prosit.“

Popadl košili, rychle se oblékl a zamířil ke dveřím.

„Jenom si pamatuj, že ses rozhodla sama. Zkusil jsem to. Odjíždím v pátek a nebudu se ohlížet.“

Zabouchl za sebou dveře.

Pevně se zavinula do přikrývky a sklopila hlavu. Roztřásla se, nechala vlnu bolesti a strachu, ať ji zaplaví, a přemítala, jestli právě neudělala největší chybu svého života.

kapitola 1

Sydney Greene-Seymourová vtrhla do kanceláří Pierce Brothers a horečně počítala, jak nahradí těch dvacet minut, které ztratila v ranním zmatku. Její dcera Becca trvala na tom, že chce mít vlasy zapletené do francouzského copu, a pak se před odchodem do školy dvakrát odběhla ke skříni převléknout. Když se takhle chová v šesti letech, co se bude dít, až začne chodit na střední?

Při té představě se Sydney otřásla. Mezitím žonglovala s kabelkou, notebookem a kufříkem a lovila klíče. Pokud šlo o řízení kanceláře, kde pracovala od šestnácti let, byla tak trochu posedlá kontrolou a ráda přicházela dřív než všichni ostatní. Pořádek byl klíčem k tomu, jak se vyrovnávat s chaosem. Její život představoval takovou řadu ostrých zatáček a hrůzu nahánějících kopců, že jediné místo, které mohla mít nejen pod kontrolou, ale také zde vzkvétat, konejšilo její duši.

Její práce.

A konečně byla připravená postoupit na další úroveň. Odložila věci na stůl a pak vyrazila do kuchyňky ve snaze zachovat si zdravý rozum.

Nebo alespoň jasnou hlavu.

Kuchyňka byla supermoderní, od ledničky z nerez oceli až po přístroj na cappuccino, výrobník sody a automaty se vším možným. Zručnými pohyby rychle připravila kávu a pak popadla svůj nejoblíbenější hrnek s motivem Muppetů a naplnila ho až po okraj.

Snažila se ďábelsky horkou tekutinu nehltat, usrkávala a oddechovala a soustředila se na nadcházející prezentaci. Po letech, kdy v Pierce Brothers pracovala jako výkonná asistentka a hlavní guru kanceláře, se chystala na svůj životní výkon. Nastal čas udělat další krok a dokázat, jakou má cenu.

Nastal čas povýšit na finanční ředitelku. A oni neměli ponětí, že se to blíží.

Žaludek se jí nervózně svíral, ale nevšímala si toho. Zamířila i s kávou zpátky k sobě do kanceláře a její lodičky od Jimmyho Chooa se bořily do přepychového koberce. Aby zapůsobila, oblékla si značkový, jablkově zelený kostýmek od Donny Karan, a dokonce se jí podařilo sepnout bláznivé kudrny do čehosi připomínajícího profesionální vzhled. Brýle s černými obroučkami ji dodávaly styl a vážnost. Popadla flashku s powerpointovou prezentací, spěšně v zasedačce připravila materiály a notebook a pak přinesla tác s pečivem z Andreova pekařství a džbán vody. Na malém úplatku nebylo nic špatného, zvláště když šlo o sladkosti. Všechno v místnosti dvakrát zkontrolovala.

Perfektní. Byla připravená. Zvedla hrnek a znovu si usrkla. Spočítala zisk za toto čtvrtletí a může jasně ukázat nárůst, jakmile přijde s tím novým…

„Dobré ráno.“

Když do jejích myšlenek pronikl hluboký kultivovaný hlas, trhla sebou. Káva jí vyšplíchla přes okraj hrnku na halenku. Se zaklením otočila hlavu a střetla se pohledem s očima v barvě whisky, které znala stejně dobře jako vlastní bušící srdce. Známé, ale smrtící, pro její minulost i přítomnost. Proč tady zrovna on musí být první? Ten muž měl v sobě zabudovaný vnitřní budík, který nesnášel pozdní příchody.

Pořád ji rozčilovalo, jak jí v jeho společnosti vždy lehce poskočilo srdce, ale prostě to pro ni začala být každodenní rutina. Jako jídlo nebo dýchání.

Na kohokoli jiného by se usmála a prohodila s ním několik slov. Ale Tristan Pierce s ní nemluvil. Ne doopravdy. Ach ano, poučoval, vznášel požadavky a kritizoval, ale odmítal s ní vést skutečný rozhovor. Ne snad, že by jí na tom záleželo. Pro oba bylo lepší udržovat si odstup.

„Polekals mě,“ vytkla mu. „Proč při příchodu do místnosti nikdy neděláš hluk?“

Hezky vykrojené rty sebou zacukaly, jak se pokusil usmát. Bohužel však v její přítomnosti tento muž jen zřídkakdy dával průchod svým laskavějším stránkám, takže se dál tvářil zachmuřeně. Už dva roky kolem sebe tancovali a stále jim přítomnost toho druhého nebyla příjemná. Tedy, u něj se to projevovalo rozpaky.

U ní se to projevovalo sexuálními muky.

„Zapracuju na tom.“ Ukázal na novou hnědou skvrnu na jejích šatech. „Potřebuješ pomoc?“

„V pohodě.“ Při představě, jak se jí třeba jen na okamžik dotýká, její tělo plakalo. Klid, holka. Popadla ubrousek, namočila ho do vody a začala zlehka otírat sáčko.

„Neuvědomil jsem si, že máme dneska poradu. Mám nějaké schůzky.“

„Přesunula jsem ti je. Tohle je jediný termín, kdy se můžeme sejít všichni.“

„Další schůze rady?“

„Tak trochu.“

Na nic dalšího se nezeptal. Ptal se jen málokdy.

Snažila se ignorovat vlny mužné energie, které z jeho postavy vyzařovaly. Vždycky byl mezi bratry ten tichý, ale nikdy nepotřeboval slova ani hluk, aby dal svou přítomnost najevo. Když vešel do místnosti, všichni si toho všimli – muži i ženy. Působil schopně a silně, a to zcela odlišným způsobem než jeho bratři Caleb a Dalton. Jako prostřední dítě zastával roli usmiřovače a dokázal se rozhodovat sebevědomě a rychle, což mnoho lidí obdivovalo, ale nedokázalo napodobit. Byl proslulý důkladností. Tristan se na problém dokázal podívat ze všech úhlů a vrhnout se na něj s naprostým soustředěním a sebekontrolou. Kdysi toto své nadání přenesl do ložnice, kde se tak důkladně soustředil na to, aby jejímu tělu dopřál potěšení, že se mu žádný jiný milenec nedokázal vyrovnat.

Prohlížela si jej zpod těžkých víček. Jeho obleky byly proslulé – šité na zakázku z nejlepších látek a střižené tak, aby zdůrazňovaly svalnatou štíhlou postavu. Dnes si vzal na sebe uhlově šedý oblek, sněhobílou košili a sytě purpurovou kravatu. Boty, vyrobené z jemné kůže, byly vyleštěné, až se blýskaly. Vždy jí připomínal jednu z těch kočkovitých šelem z džungle, které se pružně kradou vpřed, jantarové oči jim září soustředěním a dávají si načas, než se rozhodnou, co s kořistí provedou. Jeho analytická mysl byla stejně úžasná jako tělo. Tvrdé, pružné svaly byly v rovnováze s nádherným půvabem, kterého by většina mužů nedokázala dosáhnout. Sytě hnědé vlasy s načervenalými podtóny měl husté a dokonale učesané. Jeho tvář byla ztělesněním elegance, od ostrého nosu až po hranatou čelist, plné rty a vysoké lícní kosti. Husté řasy zvýrazňovaly oči, které v podstatě zářily a dokázaly ztmavnout intenzitou, z níž se ženě divoce rozbušilo srdce. Byl vtělením krásy, pastvou pro smysly a žádnou ženu by nikdy nemohlo začít nudit, kdyby po zbytek věčnosti studovala každý úhel a křivku a utápěla se v jeho očích barvy koňaku.

Kdysi byla jednou z těch žen. To už bylo samozřejmě strašně dávno, než mezi nimi z temných koutů narostlo cosi ohavného a pohltilo je.

Nezáleželo na tom. Nyní se s Tristanem setkávala jen pracovně, přestože uplynulé dva roky byly složitější, neboť byla nucena trávit v jeho společnosti více času. Těch pět let poté, co odešel z Harringtonu do New Yorku, bylo tvrdých, ale ona nakonec dospěla. Stala se matkou a vybudovala si v životě vlastní prostor, místo aby čekala, až jí nařídí, co má chtít a po čem toužit.

Kdyby ji jen tolik nepřitahoval.

V místnosti se už vzdouvalo jejich přirozené spojení. Některé věci nikdy nezmizí. Vždy mezi nimi byla chemie. Nyní šlo jen o to, aby to Sydney přijala jako skutečnost a nevšímala si toho.

Většinou se jí to dařilo.

„Počkej, až se přichystám. Začneme za čtvrt hodiny?“ zeptal se.

„Ano, to mi vyhovuje.“

Odvrátila se, vyhodila ubrousek a on odešel. Bezmála se zhroutila úlevou. Když stál příliš blízko, vyvádělo ji to z rovnováhy, ale dnes musí být klidná, rozvážná a sebevědomá profesionálka.

O dvacet minut později se celý tým shromáždil kolem konferenčního stolu. Když se okamžitě vrhli na podnos se sladkým pečivem a přitom se dobromyslně dohadovali, kdo si co vezme a kdo co viděl první, pokusila se potlačit samolibý úsměv. Rozhodla se svou prezentaci pojmout jako útok ze zálohy. Dobře tyhle muže znala, a když je překvapí, nebudou se tolik bránit a umožní jim to její prezentaci skutečně sledovat, aniž by předem činili závěry. Největší problém, který deset let práce pro Pierce Brothers představovalo, byl zároveň její největší výhodou.

Jako by patřila do rodiny. Naneštěstí to znamenalo, že se k ní chovali jako k mladší sestře, což ji rozčilovalo. Musí je přesvědčit, že vzhledem ke své dlouhé práci ve firmě představuje nejlepší volbu na místo finančního ředitele. Ne kvůli rodinným vztahům.

„Kdo tuhle schůzku svolal?“ zeptal se Cal mezi sousty svého oblíbeného skořicového šneku. „Původně jsem ji neměl naplánovanou.“ Nejstarší z bratrů byl z nich nejrozumnější a měl prosté, drsné způsoby. Oblékl si svou obvyklou uniformu sestávající ze starých, otrhaných džínů, bílého trička a pracovních bot. Tvář měl stejně drsnou jako celý zevnějšek, od zahnutého nosu až po huňatá obočí a modrošedé oči, ale vždy se choval ochranitelsky a dával ty nejmoudřejší rady. Řídil s bratry společnost v době, kdy o ni kvůli otcově závěti málem přišli, ale nyní byli jednotní a jejich vztahy byly opět dobré.

„Já ne.“ Dalton si natáhl nohy a položil je na protější kožené křeslo. Potlačila povzdech nad tím nedostatkem profesionality. „Nemám teď co probírat.“ Jako nejmladší byl vždy nejdivočejší a byl proslulý svým nadáním pro práci se dřevem. Zářivě modré oči, dlouhé blond surfařské vlasy a přirozený šarm nutily ženy, aby se radostně řadily do fronty na to, která mu zahřeje postel. Teď se samozřejmě usadil a byl zamilovaný do Raven. Během uplynulého roku vyrostl a dospěl a Sydney jej nikdy neviděla tak šťastného.

Oba se podívali na Tristana, který pokrčil rameny. Pochopitelně elegantně. „Bylo mi řečeno, že se mi kvůli téhle schůzce změnil rozvrh.“

Posledním členem týmu, který s nimi nebyl pokrevně spřízněn, byl Brady. Rozhodil rukama. „Ne. Nemám tušení, o co tady jde.“ Jako architekt a dlouholetý rodinný přítel si ve společnosti vybudoval vlastní místo. Měl latinskoamerické vzezření a velitelské způsoby, představoval pro jejich úspěšný podnik klíčový přínos a snadno si dokázal stát na svém.

Bylo načase začít tuhle schůzku řídit a udělat to, proč sem přišla.

„To já.“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

prolog

kapitola 1