ARRIÁNOS

Tažení

ALEXANDRA VELIKÉHO

Ukážka z elektronickej knihy

Translation © 1972 by Jaromír Bělský

Epilogue © 1989 by PhDr. Jan Kalivoda

Copyright Czech edition © by Naše vojsko, s.r.o.

Jacket design © by Jindřich Procházka – Naše vojsko, s.r.o.

All rights reserved

ISBN 978-80-206-1407-0

Obsah

KNIHA PRVNÍ

PŘEDMLUVA / ARRIÁNOVY PRAMENY

ZAJIŠTĚNÍ SEVERNÍCH HRANIC MAKEDONIE

ZKÁZA THÉB

PŘECHOD PŘES HELLÉSPONTOS

BITVA U ŘEKY GRÁNÍKU

POSTUP PODÉL ZÁPADNÍHO POBŘEŽÍ MALÉ ASIE

OBLÉHÁNÍ HALIKARNÁSSU

BOJE V LYKII, PAMFÝLII, PISIDII A FRYGII

KNIHA DRUHÁ

MEMNÓNOVA SMRT – NÁMOŘNÍ BOJE V EGEJSKÉM MOŘI

POSTUP PŘES KAPPADOKII A KILIKII – DÁREIOS SE BLÍŽÍ

ALEXANDR VÍTĚZÍ V BITVĚ U ISSU

DÁREIOS PRCHÁ ZA EUFRAT – ALEXANDR VE FOINÍKII

OBLÉHÁNÍ A PÁD TYRU

DOBYTÍ MĚSTA GAZY

KNIHA TŘETÍ

PŘÍCHOD DO EGYPTA – ZALOŽENÍ ALEXANDRIE

NAVŠTĚVA CHRÁMU AMMÓNOVA – SPRÁVA EGYPTA

POCHOD Z EGYPTA K EUFRATU A TIGRIDU

ALEXANDR VÍTĚZÍ U GAUGAMÉL

DÁREIOS PRCHÁ DO MÉDIE – ALEXANDR V BABYLÓNĚ, V SUSÁCH A PERSEPOLI

ALEXANDR STÍHÁ DÁREIA DO MÉDIE A PARTHIE

DÁREIOVA SMRT

VPÁD DO HYRKÁNIE – POSTUP PŘES ARII DO DRANGIÁNY

SPIKNUTÍ FILÓTOVO – ODSTRANĚNÍ PARMENIÓNA

PŘES KAUKASOS (HINDÚKUŠ) DO BAKTRIE

BÉSSOS ZAJAT – ALEXANDR V MARAKANDÁCH (SAMARKAND)

KNIHA ČTVRTÁ

TUHÉ BOJE V SOGDIÁNĚ

ROZSUDEK NAD BÉSSEM – ZAVRAŽDĚNÍ KLEITA

SVOBODOMYSLNÝ KALLISTHENÉS – SPIKNUTÍ PÁŽAT A KALLISTHENOVA SMRT

POVSTÁNÍ V SOGDIÁNĚ – SMRT SPITAMENOVA

PŘEZIMOVÁNÍ V NAUTAKÁCH – DOBYTÍ HORY OXYARTOVY A CHORIÉNOVY

ZNOVU PRES KAUKASOS (HINDÚKUŠ) – SETKANÍ S TAXILEM

BOJE S INDICKÝMI KMENY SEVERNĚ OD ŘEKY KÓFÉNU (KÁBUL)

DOBYTÍ HORY AORNU – PŘÍCHOD K ŘECE INDU

KNIHA PÁTÁ

ALEXANDR PONECHÁ SAMOSTATNOST MĚSTU NÝSE

ARRIÁNOVY VÝKLADY O INDU, INDII A ASII – MOST PŘES INDUS

OD INDU K HYDASPU; PŘECHOD PŘES HYDASPÉS

BITVA S INDICKÝM KRÁLEM PÓREM

OD HYDASPU K HYFASIDU

VOJSKO ODMÍTÁ TÁHNOUT DÁLE – ŘEČ ALEXANDROVA A KOINOVA

ALEXANDR SE ROZHODNE PRO NÁVRAT – POCHOD NAZPĚT K HYDASPU

KNIHA ŠESTÁ

PLAVBA PO HYDASPU A AKESÍNU

BOJ S MAILY – ALEXANDR TEŽCE ZRANĚN

ARRIÁNOS OPRAVUJE NĚKTERÉ OMYLY HISTORIKŮ

ZOUFALSTVÍ VOJSKA A  JEHO RADOST ZE ZÁCHRANY ALEXANDROVA ŽIVOTA

PLAVBA PO INDU ZA STÁLÝCH BOJŮ – KRATEROS TÁHNE SEVERNÍ CESTOU PŘES DRANGIÁNU

PRŮZKUMNÉ PLAVBY PO OBOU RAMENECH INDU – ODCHOD NA ZÁPAD

PODROBENÍ ÓREITŮ – BOTANICKÝ EXKURS

STRASTIPLNÝ POCHOD GADRÓSIÍ

PŘÍCHOD DO KARMÁNIE, KAM DORAZÍ PO MOŘI TAKÉ NEARCHOS

OPRAVA KÝROVY HROBKY V PASARGADÁCH – PŘÍCHOD DO PERSEPOLE

KNIHA SEDMÁ

ALEXANDROVY DALEKOSÁHLÉ PLÁNY – O INDICKÝCH MUDRCÍCH

HROMADNÁ SVATBA V SÚSÁCH

ALEXANDR ZAPLATÍ DLUHY SVÝCH VOJÁKŮ

PŘIJÍMÁNÍ ASIATŮ DO VOJSKA

PLAVBA DO MĚSTA ÓPIDY

POBOUŘENÍ NAD PROPOUŠTĚNÍM MAKEDONSKÝCH VOJÁKŮ Z ARMÁDY

ALEXANDROVA ŘEČ, V NÍŽ VYTÝKÁ VOJÁKŮM NEVDĚK

USMÍŘENÍ S VOJSKEM

LOUČENÍ S PROPUŠTĚNÝMI VOJÁKY – KRATEROS SPRÁVCEM MAKEDONIE A ŘECKA

NÁVŠTĚVA V EKBATANÁCH – VÝKLAD O AMAZONKÁCH

ALEXANDRŮV ŽAL NAD SMRTÍ HÉFAISTIÓNOVOU

PODROBENÍ KOSSAIŮ – PŘÍCHOD ČETNÝCH POSELSTEV

PRŮZKUM KASPICKÉHO MOŘE – NÁVRAT DO BABYLÓNU

NAVRÁCENÍ UMĚLECKÝCH DĚL DO ŘECKA – STAVBA LODÍ PRO VÝPRAVU DO ARÁBIE

ZPRÁVY O ARÁBII

PLAVBA PO KANÁLU POLLAKOPU – OPRAVA KANÁLU

ZLOVĚSTNÁ PŘÍHODA PŘI PLAVBĚ MOČÁLY

ZAŘAZOVANÍ PERŠANŮ DO ALEXANDROVY ARMÁDY – HÉFAISTlON PROHLÁŠEN ZA POLOBOHA

DALŠÍ ZLOVĚSTNÁ PŘÍHODA

ALEXANDROVA NEMOC

ALEXANDROVA SMRT

CHARAKTERISTIKA ALEXANDROVY OSOBNOSTI

ARRIÁNOVA OMLUVA ALEXANDROVÝCH CHYB

POZDNÍ PLOD STAROŘECKÉ CIVILIZACE

VOJSKA SOUPEŘŮ

MAKEDONSKÉ VOJSKO

PERSKÉ VOJSKO

VYSVĚTLIVKY

KNIHA PRVNÍ

PŘEDMLUVA / ARRIÁNOVY PRAMENY

Zprávy o Filipovu synu Alexandrovi, které zaznamenali Ptolemaios, syn Lagův, a Aristobúlos, syn Aristobúlův, oba shodně, přejímám do svého spisu jako zcela zaručené; liší-li se od sebe, pak si z nich vybírám tu verzi, která se mi zdá pravděpodobnější a zároveň si spíše zasluhuje zmínky. O Alexandrovi ovšem psali také jiní spisovatelé – a každý o něm píše jinak: neexistuje člověk, o němž bylo zaznamenáno tolik zpráv navzájem si zcela odporujících. Já však pokládám pro své dílo za poměrně nejspolehlivější pramen Ptolemaia a Aristobúla. Aristobúla proto, že se osobně zúčastnil tažení krále Alexandra; Ptolemaia proto, že nejen byl účastníkem tažení, nýbrž i sám králem, a z toho důvodu musel spíše než kdo jiný považovat lež za věc nečestnou; a oba dohromady proto, že psali teprve po Alexandrově smrti, takže je ani nátlak, ani odměna nenutily líčit věci jinak, než se skutečně udály. Mám k použití údaje i jiných spisovatelů, jež po mém soudu stojí za zaznamenání a nejsou tak zcela bezcenné; takové však uvádím ve svém spise jen jako „legendy o Alexandrovi“. Bude-li se někdo divit, proč po tolika dějepiscích jsem se rozhodl i já vypsat tyto děje, ten ať si po přečtení všech spisů oněch ostatních autorů vezme do ruky i toto moje dílo – a teprve potom ať se diví.

ZAJIŠTĚNÍ SEVERNÍCH HRANIC MAKEDONIE

1 /  Filip, jak známo, zemřel v tom roce, kdy byl v Athénách archontem Pýthodélos (na podzim 336 př. n. l., pozn. red.). Filipův syn Alexandr, jakmile převzal po otci královskou moc, se odebral na Peloponnésos. Bylo mu tehdy asi dvacet let. Tam dal svolat všechny Řeky sídlící na Peloponnésu a žádal od nich hodnost vrchního velitele na výpravě proti Peršanům, kterou už dříve udělili Filipovi. Jeho žádosti vyhověli všichni až na Lakedaimoňany, kteří odpověděli, že není jejich zvykem jiné doprovázet, nýbrž jiným stát v čele. Také v aténské obci se prý projevily jakési náznaky odporu. Když se však Alexandr přiblížil k městu, tu mu postrašení Athéňané k jeho poctě učinili ještě větší ústupky, než dříve Filipovi. Po návratu do Makedonie začal Alexandr konat přípravy na tažení do Asie.

S příchodem jara se vypravil do Thrákie, a to proti Triballům a Illyrům, neboť se o těchto dvou kmenech dozvěděl, že chystají povstání. Illyrové a Triballové byli přímými sousedy Makedonie, a proto Alexandr usoudil, že si je nemůže nechat v zádech a vydat se na výpravu tak daleko od vlasti, nýbrž že si je musí napřed zcela podrobit. Vyrazil tedy z Amfipole a vpadl do Thrákie, na území takzvaných „nezávislých“ Thráků, maje po levé straně město Filippy a pohoří Orbélos. Pak překročil řeku Nestos a údajně desátého dne dorazil k pohoří Haimu. Tam se mu v horském průsmyku vedoucím k tomu pohoří, postavilo do cesty vojsko složené z četných ozbrojených kupců a nezávislých Thráků. Ti obsadili výšiny Haimu, kudy muselo projít Alexandrovo vojsko, a byli připraveni zabránit mu v dalším postupu. Seřadili vozy těsně jeden vedle druhého a za nimi se kryli, takže z nich vytvořili vozovou hradbu, ze které mohli v případě nouze odrážet útoky nepřítele; zároveň počítali s tím, že spustí vozy z nejprudšího svahu přímo proti vystupující makedonské falanze. Jejich mínění bylo, že čím hustší budou řady falangy, až vozy shora mezi ně vjedou, tím drtivěji že budou roztříštěny silou řítících se vozů.

Alexandr si však dovedl poradit, jak přejít přes pohoří co nejbezpečněji. Když shledal, že musí prorazit bez ohledu na nebezpečí právě tudy, poněvadž tam nebyl žádný jiný přechod, dal těžkooděncům tento rozkaz: až pojedou vozy po svahu proti nim, měli se ti, jimž to rovný povrch dovolí, rozestoupit tak, aby vozy projely mezi nimi, ti kteří budou ohroženi z několika stran, měli se společně sklonit, případně se položit na zem a vytvořit ze štítů nad sebou ochranný kryt tak, aby je řítící se vozy přeskočily. Skutečně vše proběhlo podle Alexandrových rozkazů a předpokladů: někde se vojáci falangy rozestoupili, jinde se zase vozy bez větších škod převalily nad štíty. Ani jediný muž nepřišel pod koly vozů o život. Makedoňané nabyli odvahy, protože vozy, z nichž měli největší strach, se ukázaly jako neškodné, a vyrazili s válečným křikem proti Thrákům. Alexandr dal rozkaz lučištníkům, aby přešli z pravého křídla před čelo falangy, poněvadž tam byl pro ně vhodnější terén, a aby ostřelovali Thráky, kdekoliv by chtěli zaútočit. Sám přešel spolu se svou tělesnou gardou, s hypaspisty a s Agriány na levé křídlo. Zatím lučištníci odráželi střelbou z luků výpady Thráků. Když pak zasáhla do boje i falanx, snadno vytlačila barbary, vyzbrojené jen lehce a špatně, z jejich pozic, takže ani nevyčkali útoku Alexandra z levého křídla, nýbrž každý odhodil zbraně, jak se mu to hodilo, a prchal z hor dolů. Padlo jich asi tisíc pět set. Zajatých mužů bylo jen málo, protože nepřátelé byli velmi rychlí a dobře se vyznali v krajině. Zato však padly do rukou vítězů všechny ženy, které je doprovázely, jakož i děti a všechen majetek.

2 /  Alexandr odeslal kořist zpět do přímořských měst a pověřil Lýsaniu a Filótu, aby ji prodali. Sám pak přešel vrchol pohoří a postupoval Haimem proti Triballům, až dorazil k řece Lyginu; vzdálenost této řeky od Istru, jdeme-li směrem k Haimu, obnáší tři denní pochody. Král Triballů Syrmos, jenž věděl už dlouho o Alexandrově výpravě, předem poslal ženy a děti Triballů k Istru a nařídil je přepravit přes řeku na jeden z isterských ostrovů. Ten ostrov se jmenuje Peuké. Když se blížil Alexandr, utekli se na ten ostrov z valné části také Thrákové, kteří sousedili s Tribally; a utekl se tam i sám Syrmos se svou družinou, kdežto hlavní síly Triballů uprchly zpět k té řece, od které den předtím Alexandr vyrazil.

Jakmile dostal zprávu o jejich pohybech, změnil i on směr pochodu a znovu táhl přímo proti Triballům. Zastihl je ve chvíli, kdy se už chystali utábořit. Ač překvapeni, zaujali bojové postavení na zalesněném místě blízko řeky. Alexandr zformoval falangu a blížil se k nepříteli. Dal rozkaz lučištníkům a prakovníkům, aby postoupili kupředu a stříleli z luků a praků na barbary. Chtěl je vylákat z lesa do volného terénu. A skutečně, když se protivníci octli v dosahu střel a byli jimi zraňováni, vyrazili proti lehce vyzbrojeným lučištníkům, aby s nimi bojovali muž proti muži. Alexandr však, jakmile je takto vylákal ven z lesa, nařídil Filótovi, aby s jezdci z horní Makedonie zaútočil proti pravému křídlu nepřátel, které postoupilo nejdále, a Hérakleidovi a Sópolidovi rozkázal, aby vedli jezdce z Bottiaie a Amfipole proti levému křídlu. Pěší falangu, před níž rozestavil zbytek jízdy, vedl sám proti středu. Pokud se obě strany navzájem jen ostřelovaly, nebyli Triballové v nevýhodě. Když je ale s plnou silou napadla sevřená falanx a když mezi ně vjeli jezdci na koních a dotírali na ně ze všech stran, tu se obrátili na útěk a prchali lesem směrem k řece. Na útěku jich bylo tři tisíce zabito, zajatců však i tentokrát bylo málo, poněvadž les u řeky byl hustý a pronásledování za noci obtížné. Na straně Makedoňanů padlo podle Ptolemaia jedenáct jezdců a asi čtyřicet pěšáků.

3 /  Třetího dne po bitvě dorazil Alexandr k řece Istru. Je to největší řeka v Evropě, protéká velice rozsáhlým územím a tvoří hranici proti velmi bojovným národům, většinou keltským, které sídlí kolem jeho pramenů. Dále pak Kvádové a Markomani, Iazygové, patřící k Sauromatům, potom Getové, kteří se pokládají za nesmrtelné, po nich nejpočetnější Sauromaté a posléze Skythové, až u samého ústí do Černého moře, kam se Istros vlévá pěti rameny. Zde zastihl Alexandr válečné lodě, jež sem za ním připluly z Byzantia přes Černé moře proti proudu řeky. Nalodil na ně lučištníky s těžkou pěchotou a plul k ostrovu, na nějž se utekli Triballové a Thrákové. S velkým úsilím se pokoušel o vylodění, ale kdekoliv chtěly lodě přirazit ke břehu, objevili se proti nim u řeky barbaři. Lodí bylo jen málo a vojska na nich neveliký počet. Mimoto měl ostrov z větší části velmi srázné břehy a tok řeky, jež měla podél ostrova zúžené řečiště, byl tak prudký, že znemožňoval přistání.

Proto tedy Alexandr stáhl své lodě zpět a rozhodl se překročit Istros; chtěl totiž napadnout Gety, sídlící na protějším břehu, protože viděl, jak se tam ve velkém množství shromažďují očividně proto, aby mu zabránili v případném přechodu. Bylo jich asi čtyři tisíce jezdců a více než deset tisíc pěších. Krom toho pojala Alexandra touha navštívit končiny za Istrem. Rozkázal vojákům, aby naplnili suchým senem kůže, pod kterými stanovali, a aby shromáždili z celého kraje všechny čluny. Bylo jich tam velké množství, poněvadž lidé při Istru je používají nejen k rybolovu, nýbrž i když se chtějí vzájemně po řece navštívit, a často též při podnicích loupežných. Když jich tedy měl pohromadě co největší počet, přepravil po nich tolik vojáků, kolik jen tímto způsobem bylo možno. Spolu s Alexandrem překonalo řeku asi patnáct set jezdců a na čtyři tisíce pěších.

4 /  Přeprava se uskutečnila v noci, a to v místě, kde rostlo vysoké obilí, takže přistání zůstalo zcela utajeno. Za ranního rozbřesku vyrazil Alexandr na pochod přímo přes pole. Přední voje rozhrnovaly obilí kopími. Dokud táhli obilím, jezdci se drželi vzadu, jakmile však opustili obdělanou půdu, Alexandr sám zavedl jízdu na pravé křídlo a Níkánorovi poručil, aby falangu zformoval do tvaru čtverce. Leč Getové nevyčkali ani prvního útoku jízdy. Zdála se jim totiž nepochopitelná Alexandrova odvaha, s jakou tak lehce během jediné noci překročil Istros, jednu z největších řek světa, aniž přes ni postavil most; děsil je i sevřený tvar falangy a chystaný útok jízdy. Uchýlili se tedy nejprve do města, jež bylo vzdáleno asi jeden parasang od Istru. Když však spatřili, jak se Alexandr rychle blíží těsně podél řeky, aby neupadl v obklíčení, v čele s jízdou, opustili Getové i své špatně opevněné město, přičemž s sebou vzali všechny děti a ženy, co jich stačili koně unést. Jejich snahou bylo dostat se co možná daleko od řeky do pustých stepí. Alexandr se pak města zmocnil a ukořistil vše, co tam Getové zanechali. Odvoz kořisti svěřil Meleagrovi a Filippovi, kdežto sám po rozboření města vykonal děkovné oběti na břehu Istru Diovi–Ochránci, Hérakleovi a samému Istru za snadný přechod přes řeku. Potom odvedl ještě za denního světla celé vojsko bez jakékoliv ztráty zpět do tábora.

Sem pak přišli za Alexandrem poslové jak ode všech ostatních nezávislých národů sídlících při Istru, tak také od triballského krále Syrma; krom toho se k němu dostavili i poslové od Keltů, usazených u Iónského zálivu. Tito Keltové mají mohutnou postavu a hodně si o sobě myslí. Všichni říkali, že přišli proto, aby navázali s Alexandrem přátelské styky, a ten všem dal a ode všech přijal záruky věrnosti.

Pak se ještě Keltů zeptal, čeho se na světě nejvíc bojí; domníval se totiž, že sláva jeho jména pronikla už i mezi ně, ba ještě dále, a proto očekával odpověď, že ze všeho nejvíc se bojí jeho. Leč odpověď Keltů jeho očekávání zklamala. Poněvadž sídlili daleko od Alexandra, v krajinách těžko přístupných, a viděli, že dobyvatel má namířeno jinam, řekli, že se bojí jen toho, aby někdy na ně nespadlo nebe. Sem za ním prý přišli pouze z obdivu k jeho osobě, nikoliv ze strachu nebo za nějakým prospěchem. Alexandr je prohlásil za své přátele, uzavřel s nimi spojenectví a propustil je domů. Jen po straně poznamenal, jak se ti Keltové dovedou naparovat.

5 /  Sám pak vyrazil směrem k zemi Agriánů a Paionů. Tu však k němu přišli poslové se zprávou, že se vzbouřil Kleitos, syn Bardyleův, a že se k němu připojil taulantský král Glaukiás; jiní poslové oznámili, že také Autariátové se ho chystají na pochodu přepadnout. Proto se rozhodl vyrazit na cestu co nejrychleji. Langaros, král Agriánů, který projevoval už za života Filipova zřejmou sympatii k Alexandrovi a sám o sobě k němu vypravil poselstvo, mu vyšel vstříc se všemi svými nejlepšími a znamenitě vyzbrojenými hypaspisty. Když se doslechl, že Alexandr shání zprávy o Autariátech, jací jsou to lidé a kolik jich je, řekl mu, že s Autariáty není třeba si dělat žádné starosti, poněvadž to jsou široko daleko nejhorší vojáci, a nabídl se, že sám vpadne na jejich území, aby se měli co starat sami o sebe. Poté skutečně na Alexandrův rozkaz do jejich země vtrhl a důkladně ji zpustošil a vyplenil. Za to obdržel kromě vysokého vyznamenání takové dary, jaké jsou pokládány za projev nejvyššího uznání ze strany makedonského krále. Alexandr mu dokonce přislíbil dát za manželku svou sestru Kynanu, až Langaros zavítá do Pelly. Leč ten po návratu domů onemocněl a zemřel.

Zatím Alexandr táhl dál podél řeky Erigonu, až dorazil k městu Pelliu, které obsadil Kleitos, poněvadž to byla nejsilnější pevnost celého kraje. Jakmile tam Alexandr dorazil, zbudoval tábor při řece Eordaiku a rozhodl se hned příštího dne zaútočit na hradby. Kleitovi vojáci však zaujali velmi výhodná postavení na lesnatých kopcích okolo města, aby mohli Makedoňany napadnout ze všech stran, až zahájí útok na město. Glaukiás, král taulantský, se svými posilami ještě nedorazil. Nepřátelé zabili v oběť tři chlapce, stejný počet dívek a tři černé berany a pak vyrazili, jako by se chtěli pustit s Makedoňany do boje. Když se však jejich voje přiblížily, opustili své pozice, třebaže byly tak pevné, takže Makedoňanům padly do rukou i oběti, jak tam ještě ležely.

Toho dne je tedy Alexandr zahnal do města a utábořil se pod hradbami. Nazítří je hodlal obehnat obléhacím valem. Nečekaně se však objevil s velkou silou vojska Glaukiás, král Taulantiů, a Alexandr se musel vzdát myšlenky dobýt města s těmi silami, jež měl po ruce. Poslal tedy Filótu shánět píci a přidělil mu dostatečné množství jezdců pro případ ohrožení, jakož i potahy z tábora. Sotva Glaukiás spatřil odjezd Filótových lidí, rozjel se za nimi a obsadil výšiny kolem roviny, kde chtělo Filótovo mužstvo shánět píci.

Když Alexandr dostal zprávu, že jezdcům i potahům hrozí nebezpečí, zastihne-li je noc, rychle jim pospíšil na pomoc se svými hypaspisty, lučištníky, Agriány a asi se čtyřmi sty jezdců. Ostatní vojsko zanechal před městem, aby nepřátelé nepodnikli výpad z města a nespojili se s Glaukiem. Jakmile Glaukiás zpozoroval blížícího se Alexandra, výšiny opustil a Filótův oddíl se mohl bezpečně vrátit do tábora. Přesto však se Kleitos a Glaukiás stále domnívali, že mají Alexandra v hrsti. Měli totiž obsazeny horské výšiny kolem města četnými jezdci, dále kopiníky a prakovníky, jakož i nemalým počtem těžké pěchoty; a vojáci obklíčení v městě byli rovněž v pohotovosti. Cesta, kudy se mělo Alexandrovo vojsko vracet, byla úzká: z jedné strany tekla řeka, z druhé se tyčila velmi vysoká hora se sráznými stěnami. Ani vojsko pochodující v čtyřstupech by tudy nebylo mohlo projít.

6 /  Za této situace dal Alexandr své falanze hloubku sto dvaceti mužů, na každé z obou křídel postavil po dvou stech jezdcích a nakázal zachovávat úplné ticho, aby vojáci jasně slyšeli rozkazy. Nejprve rozkázal těžkooděncům nést kopí kolmo do výšky, pak je na dané znamení spustit k útoku a zamířit je hned napravo, hned zas nalevo. Samotnou falangu vysunul rychle kupředu a rozkázal jí provádět rychlé obraty, hned na jednu stranu a vzápětí na druhou. Takto zopakoval v krátké době s četnými oddíly falangy několikrát změnu sestavy, poté falangu zformoval v klín a vedl ji na levé křídlo proti nepřátelům. Ti od počátku s úžasem sledovali rychlost a přesnost změn bojové sestavy, a tak teď ani nevyčkali útoku postupujícího Alexandrova vojska a vyklidili nejbližší výšiny. Když pak Makedoňané spustili na daný rozkaz bojový pokřik a bušili kopími do štítů, tu se Taulantiové ještě více ulekli toho hluku a jejich vojsko se kvapně stáhlo zpět směrem k městu.

Poněvadž Alexandr viděl, že nevelký zástup nepřátel ještě drží pahorek, přes který vedla jeho cesta, nařídil své tělesné stráži a nejbližším druhům, aby si vzali štíty, nasedli na koně a jeli k tomu kopci; až tam přijedou, pak v případě, že nepřátelé držící pahorek vyčkají jejich útoku, měla jich polovina sesednout s koní, vmísit se mezi jezdce a bojovat pěšky. Sotvaže však nepřátelé prohlédli Alexandrův záměr, vyklidili výšinu a stáhli se na obě strany do hor. Alexandr se svými druhy obsadil kopec a poslal pro Agriány a lučištníky v síle asi dvou tisíc mužů; poté rozkázal hypaspistům překročit řeku a po nich totéž i makedonské pěchotě: až přejdou, měli zabočit doleva tak, aby hned po přechodu bylo vidět hustě sevřenou falangu. Sám stál na předsunuté hlídce a pozoroval z výšiny pohyby nepřátel. Ti, když viděli vojsko přecházet přes řeku, začali sestupovat z hor, aby zaútočili na ty, kteří odcházeli společně s Alexandrem jako poslední. Když už byli nablízku, vyrazil vojevůdce proti nim s oddílem, který měl při sobě, a zároveň spustila falanx bojový pokřik, jako by mu šla přes řeku na pomoc. Nepřátelé, jak se tak všichni hrnuli proti nim, se zarazili a dali se na útěk. Vtom se Alexandr spolu s Agriány a lučištníky rychle rozběhli směrem k řece. On sám ji přešel první před všemi ostatními. Když viděl, že nepřátelé dotírají na zadní řady přecházejících, dal postavit na břehu střelné stroje a rozkázal vystřelovat z nich na nejvyšší možnou vzdálenost co největší množství střel; také lučištníkům dal rozkaz vstoupit do vody a střílet z prostředka řeky. A zatímco se Glaukiovi vojáci neodvažovali přiblížit na dostřel, Makedoňané bezpečně přešli přes řeku, takže ani jediný z nich za tohoto ústupu nezahynul.

Když se Alexandr třetího dne potom dozvěděl, že se Kleitos a Glaukiás utábořili na nevýhodném místě, že nestavějí pravidelné stráže, že nejsou zajištěni ani náspem, ani příkopem (patrně v domnění, že Alexandr ustoupil ze strachu) a že jejich fronta je neužitečně dlouhá, pod záštitou tmy znovu nepozorovaně překročil řeku, veda s sebou hypaspisty, Agriány, lučištníky a oddíl Perdikkův a Koinův. Ostatní vojsko podle rozkazu táhlo za nimi. Jakmile viděl, že nastala vhodná chvíle k útoku, nevyčkal ani, až se všichni spojí, a poslal do boje lučištníky a Agriány. Útok, vedený v uspořádaném šiku proti slabé frontě, byl zcela neočekávaný a jeho hlavní síly směřovaly proti nejslabším místům nepřítele. Některé pobíjeli přímo na lůžku, jiné snadno dostihli na útěku, takže mnozí byli dopadeni a zabiti na místě, mnozí zahynuli na bezhlavém a hrůzyplném útěku. Nemalý počet jich také padl do zajetí. Alexandrovi vojáci pronásledovali nepřítele až k horám Taulantiů. Komu se přece podařilo uniknout, ten přišel o všechny zbraně a vyvázl jen s holým životem. Kleitos nejprve utekl do města, pak je však zapálil a odebral se za Glaukiem do země Taulantiů.

ZKÁZA THÉB

7 /  V té době se stalo, že několik vyhnanců vypuzených z Théb proniklo za noci do Théb, protože někteří lidé z města je vybízeli k provedení převratu; a polapili dva nic netušící příslušníky kadmejské posádky, Amyntu a Tímoláa, a zavraždili je mimo území Kadmeie. Pak přišli do shromáždění lidu, a ohánějíce se tím starým krásným slovem „svoboda“, vyzvali Thébany, aby odpadli od Alexandra a už konečně jednou se zbavili makedonského útlaku. Lidé jim dopřáli sluchu tím spíše, že vyhnanci tvrdili o Alexandrovi, že přišel v Illyrii o život. Tyto pověsti hojně kolovaly mezi lidem, a to proto, že Alexandr byl už dosti dlouhou dobu vzdálen a nepřicházely od něho žádné zprávy, takže – jak tomu v podobných případech často bývá – lidé, neznajíce pravý stav věcí, přijímali za pravdu to, co se jim nejvíce zamlouvalo.

Když se Alexandr dověděl o událostech v Thébách, ani v nejmenším je nepokládal za bezvýznamné. Vždyť obec athénská budila už dlouhou dobu jeho podezření a význam thébské opovážlivosti nijak nepodceňoval, věda, že by se do nepokojů mohli zapojit nejen Lakedaimoňané, už dávno pomýšlející na povstání, nýbrž i někteří jiní Peloponnésané, jakož i nepříliš spolehliví Aitólové. Vedl tedy své vojsko před Eordaiu a Elimiótidu, dále podél hor v Stymfaii a Parauaii a sedmého dne dorazil do Pelinny v Thessallii. Odtud táhl rychle dál a šestého dne vpadl do Boiótie, takže se Thébané dověděli o jeho průchodu Thermopylami, teprve když se s celým vojskem objevil u Onchéstu. A tu původci povstání říkali, že to přišlo z Makedonie vojsko Antipatrovo, kdežto o samotném Alexandrovi dále tvrdili, že je mrtev, a přísně zakročovali proti těm, kteří šířili, že se to blíží sám Alexandr: prý je to nějaký jiný Alexandr, totiž syn Aëropův.

Alexandr vyrazil druhého dne z Onchéstu a táhl proti městu Thébanů směrem na posvátný háj Ioláův. Zde se také utábořil, čímž poskytl Thébanům ještě dostatek času, aby si uvědomili svou vinu a mohli k němu vyslat posly. Ti však byli vzdáleni toho, aby něčím přispěli k dohodě; naopak, jejich jezdci a dosti četní lehkooděnci vyjeli z města až k táboru, stříleli po předních hlídkách a několik Makedoňanů dokonce usmrtili. Alexandr vyslal oddíl lehkooděnců a lučištníků, aby odrazili jejich výpad, a ve chvíli, kdy se už Thébané pokoušeli o útok na samotný tábor, se jim to podařilo. Druhého dne obešel Alexandr s celým svým vojskem město až k bráně, která vede směrem k Éleutherám a k Attice. Nepřirazil však až k hradbám, nýbrž utábořil se v nevelké vzdálenosti od Kadmeie, aby byl nablízku s pomocí pro makedonskou posádku v Kadmeii. Thébané totiž obehnali Kadmeiu dvojitým valem a střežili ji tak, aby nikdo zvenčí nemohl obklíčené posádce pomoci a aby posádka jim nemohla nijak škodit výpadem v případě, že by oni sami bojovali s nepřítelem venku před městem. Alexandr, jenž stále ještě chtěl vyjít s Thébany raději po dobrém než po zlém, vyčkával nadále v táboře poblíž Kadmeie. Tu ti z Thébanů, kteří měli na mysli všeobecný prospěch, naléhavě doporučovali vypravit se k Alexandrovi a snažit se vymoci pro thébský lid odpuštění za odpadnutí. Naproti tomu vyhnanci a ti, kteří vyhnance povolali, si neslibovali od Alexandra nic dobrého; k nim patřili mimo jiné také někteří zástupci boiótského svazu. Ti všichni se všemožně snažili vehnat lid do války. Alexandr však nechtěl ani za tohoto stavu věcí zahájit útok na město.

Koniec ukážky