FEAST YOUR EYES

Copyright © 2019, Myla Goldberg

All rights reserved

Translation © Jana Kunová, 2020

ISBN 978-80-207-1965-2

Pro Megan;

za přátelství.

Bylo mi deset, když jsem ji uviděla poprvé, táta seděl naproti mně u snídaně se svými Daily News a cigaretou. Zvedla jsem oči od cornflaků a bum, koukala na mě z první stránky: holčička ve spoďárech, oči a prsa překryté černými pruhy. Podávala sklenici mléka ženě, která ležela v posteli, a na prostěradle mezi nohama té ženy byl tmavý flek. Nad fotku dali titulek stejně obrovský, jako když rok předtím zastřelili JFK.

Rozsudek zní… MAMINKA JE NEMOCNÁ

Ty vago, napadlo mě, kvůli té holce je maminka nemocná! Kvůli tomu mlíku, co jí dala! A teď jí teče krev! To musí být fakt zlobivá holka, protože jak by se jinak dostala na titulní stránku novin?

Ve večerních televizních zprávách byla přeškrtnutá úplně stejně, tentokrát ale seděla na gauči a na krku měla korále. Hlasatel Walter Cronkite řekl, že se jmenuje Samantha a její matka je fotografka Lillian Prestonová. Ty obrázky v novinách a v televizi patří mezi osm snímků, kterým říkal „Série Samantha“. Byly k vidění na jedné výstavě fotografií, dokud galerii nezavřeli kvůli tomu, že Samantha byla na většině fotek nahá, a ta fotka v ranních novinách, vážně se jmenovala Maminka je nemocná, kromě toho nějak souvisela s potratem. Nevěděla jsem, co je to potrat, jenom že je to něco proti zákonu a hřích, ale to stačilo. Vytáhla jsem noviny z koše a schovala si je pod postel, a tak se pro mě Samantha Prestonová stala jakousi temnou bohyní. Kdykoli mi svět připadal šedivý, vytáhla jsem Nemocnou maminku a koukala na holku, která byla ještě desetkrát zlobivější než já, dokud se mi neudělalo líp.

Znovu jsem na tu fotku narazila až ve dvaceti. Pár let už jsem žila ve městě, střídala mizerná zaměstnání, chodila na koncerty a s kamarádem Brianem jsme se rozhodli založit kapelu. Když jsem si prohlížela jeden z jeho ulítlých sešitů s výstřižky, byla tam: ta samá fotka, ten samý titulek. Písnička mě napadla okamžitě, jako bych ji v duchu psala celou tu dobu. Když jsme „Maminka je nemocná“ vydali jako singl, použili jsme na obal desky přímo ten novinový výstřižek, protože nám nikdo neřekl, že se to nesmí. Pak nás podepsala nahrávací společnost a řekli nám, že k něčemu takovému potřebujeme svolení, jenomže už to bylo deset let, a když jsme se ptali, nikdo ani nevěděl, kdo Lillian Prestonová je, a tak jsme si na album nafotili vlastní verzi: Brian na posteli s kečupem mezi nohama, já mu v kalhotkách podávám sklenici mléka, oči mám přemalované černým divadelním líčidlem a svoje dvojky přelepené černou elektrikářskou páskou. Když jsme později měli zahrát v Saturday Night Live, už jsem v tomhle kostýmu vystupovala jen při zvláštních příležitostech, ale sotva se najde zvláštnější příležitost než zahrát živě v celostátní televizi, a proto Amerika viděla pouze polovinu „Maminka je nemocná“, než jsem ze sebe strhla šaty a oni tam střihli reklamu.

O pár dní později zazvonil telefon. Zvedla jsem to a ozval se hlas: „Vy jste Frances Pellová?“

„Kdo volá?“ opáčila jsem.

„Tady Samantha,“ řekl hlas v telefonu.

„Jaká Samantha?“

Chvilku bylo ticho, pak to cvaklo a bylo pozdě.

Pak jsme s Brianem byli věčně na turné a vyváděli všechny ty pitominy, co lidi, kteří žijou tímhle stylem, vyvádějí. Vždycky když jsme se vrátili do New Yorku, manažer nám dovezl bednu pošty od fanoušků, která labelu došla. Zašili jsme se pokaždé s Brianem v jeho bytě, hodiny se nalévali colou s Jackem Danielsem a probírali se tím. Lidi nám posílali všechno možné: básně, obrázky, milostné dopisy, nenávistné dopisy. Jednoho večera jsem otevřela velkou žlutou obálku se svým jménem a našla v ní svoji fotku, na které sedím v tureckém sedu na kapotě auta. Vůbec jsem si nevzpomínala, že by mě někdo takhle fotil, vlastně ani že bych někdy takhle seděla na autě, což tehdy nebylo nic neobvyklého, ale přišlo mi to, jako by mě někdo špehoval. Když jsem fotku roztrhla, Briana to pěkně dožralo. Prohlásil, že to byla skvělá fotka, jenomže mně vadil ten vpád do soukromí. Brian pak shrábl obálku, přečetl si přiložený lístek a zavrtěl hlavou. „Bezva, ty káčo vypatlaná. Zrovna jsi roztrhala fotku od Lillian Prestonový.“ Když mi ukázal její jméno, nejradši bych si nafackovala.

Po dalších dvacet a něco let, co jsem dělala muziku, zůstala tahle moje historka s Lillian Prestonovou zastrčená mezi vším tím ostatním, co bych si přála udělat jinak, až dokud mi nezavolal kurátor z Muzea moderního umění. Plánují výstavu Lillian Prestonové: nepodívala bych se na ty fotky a nenapsala jim třeba něco pro katalog? Došlo mi, že mám šanci jí poděkovat. V duchu jsem si spočítala, že Lillian Prestonové bude přes padesát, takže když jsem dorazila, rozhlížela jsem se po paní ve středních letech. V kanceláři kurátora na mě místo toho čekala žena v mém věku. Připadalo mi, že už jsem ji určitě někde viděla, ale to se mi stává pořád. Pak řekla: „Vy jste Frances Pellová?“

Nezavěšuj! zakřičel hlas v mojí hlavě. Já vím, kdo jsi.

Po zbytek dne jsme si prohlížely fotografie její matky. Myslela jsem, že to budou samé nahotiny, ale nebyly, přinejmenším ne v obvyklém významu toho slova. Lillian Prestonová byla hlavně pouliční fotografka. Celý život splývala s pozadím a fotila každého, kdo zrovna prošel kolem. A přesto ti lidé nejsou cizí. Někdy je to výrazem očí nebo tím, jak stojí, každopádně se z nich vše nepovědomé stírá. Lidé na fotkách Lillian Prestonové mi připadají jako moji známí. Někdy vidím cizího člověka a mám pocit, jako bych se dívala na sebe samu.

Upřímně: to, co jsem viděla, se mi vždycky nelíbilo. Je těžké dostávat takové rány, jednu za druhou, pravdu za pravdou, černobíle. Ale zároveň je to krásné. Tyhle fotky – bez ohledu na to, co všechno dalšího jsou – jsou taky krásné. Některé pocházejí z doby, kdy o Lillian Prestonové ani o „Sérii Samantha“ ještě nikdo neslyšel, většina však vznikla v následujících letech, kdy Lillian i její dceři vyhrožovali, pronásledovali je a donutili je změnit bydliště i telefonní číslo. Poté co Lillian označili za geniální, poetickou, odvážnou, vizionářskou, vykořisťovatelku, kriminálnici, nedbalou, sobeckou i špatnou matku. Když se v roce 1973 Nejvyšší soud konečně dopracoval k tomu, aby změnil definici obscénnosti – o změně legislativy kolem potratů ani nemluvě –, Lillian Prestonová už v podstatě svoje fotky nikomu neukazovala. To naštěstí neznamenalo, že přestala fotit.

Pokud tohle čtete, všechno to už víte. Viděli jste vystavené fotografie, nebo jste si prohlédli snímky v první polovině tohoto katalogu, a všechnu tu tvrdou krásu jste viděli na vlastní oči. Povím vám tedy něco, co nevíte: kromě sedmi tisíc cívek filmu, stovek vyvolaných fotek a šanonů technických poznámek po sobě Lillian zanechala ještě tři krabice. V čísle 1 se našlo dvacet čtyři Lillianiných deníků od léta, kdy se v sedmnácti rozešla s Clevelandem, do dne, kdy ji ve čtyřiceti zabila rakovina. Krabice číslo 2 obsahovala vyvolané snímky, které zhotovila pro tuhle výstavu, spolu s dopisem, v němž žádá dceru, aby je odnesla do MoMA pro případ, že by pro ni muzeum po její smrti chtělo udělat to, co neudělalo, dokud žila. V krabici číslo 3 byly fotografie a negativy „Série Samantha“ a dopis, v němž dávala dceři na vybranou: ať je zničí, nebo přidá ke snímkům z druhé krabice.

Věřte nevěřte, žena, v niž dospěla Samantha Jane Prestonová, chtěla o fotografiích z téhle výstavy nechat psát nějakého zaprděného kurátora. „Zbláznila ses?“ řekla jsem jí. „To můžeš udělat jedině ty. Tys s Lillian žila, ty ses s ní hádala, tys znala její přátele, prošla si s ní celým tím martyriem kolem Série Samantha, a nezlomilo tě to. Použij všechno – její deníky, dopisy, rozjeď se za lidmi, kteří sehráli v jejím životě důležitou roli, promluv s nimi – a ukaž její dílo tak, jak to žádný vědátor přes umění nedokáže.“ Nato se na mě dlouze zadívala, anebo jsem si to aspoň myslela, než mi došlo, že se ponořila hluboko do sebe a já jen náhodou stojím jejímu pohledu v cestě. Pak, tiše, mnohem spíš pro sebe než pro někoho jiného, pronesla: „Na spoustu věcí už je pozdě, ale na tohle hádám ještě ne.“

A tak tenhle katalog napsal někdo, jehož život je provázaný s těmito fotografiemi stejně jako životy všech, kdo je pomáhali stvořit, ať už stáli před objektivem, za ním či někde stranou. Proto se nepodobá žádnému katalogu, jaký jste kdy četli. Je osobní. Je neprofesionální. A když ho zkoukli vědátoři přes umění, měli dost rozumu, aby ho nechali tak, jak je.

– Frances Pellová alias „Franny Panic“

New York, 1990

KATALOG VÝSTAVY

Není-li uvedeno jinak,

autorkou veškerých děl je Lillian Prestonová

a pocházejí z její pozůstalosti.

Greenwich Village, 1953–1954

1. Bez názvu

[Fotografický kroužek Prentické střední, Cleveland], 1951

Fotograf neznámý

Popas se, Ameriko. Tady je: nejhorší americká matka, nejstatečnější americká matka, nejhorší americká fotografka, největší americká fotografka – záleží na tom, s kým právě mluvíte – jako bezejmenná středoškolačka, třeťačka opatřená stejnou kombinací světlé halenky, tmavé sukně a nuceného úsměvu jako ostatní holky. Najděte si tvář s očima daleko od sebe a ofinou na konci druhé řady fotografického kroužku. Lilly Prestonová, kterou třída nikdy nezvolila do žádné funkce a v ničem nebyla nejvíc ani nejlepší. Tohle bylo kromě spolku studentů s vynikajícím prospěchem jediné další školní sdružení, do nějž patřila.

Tu fotku jsem nepočmárala já. Matčiných fotografií jsem se nikdy ani nedotkla. První zakroužkovaný obličej patří jejímu učiteli fotografie, panu Clarkovi. Druhý předsedovi fotografického kroužku Samu Deckerovi, „nejlepšímu fotografovi, o kterém nikdo nikdy neslyšel“. Tenhle dovětek Lillian přidala pokaždé, když snímek ukazovala, a je to jediný případ, kdy jsem od ní slyšela cosi na způsob sarkasmu.

Matka podle všeho začala Samovi psát, když chodila do čtvrťáku, to už narukoval a sloužil v Koreji. Pokud vím, nikdy tyhle dopisy, které si psala nanečisto do deníku, nikomu jinému neukázala. A jelikož jsem šmejdila pouze tam, kde se to obvykle dělává – v jejím nočním stolku, v prádelníku, pod matrací –, nenašla jsem je. Ne že by mi snad její krabice s fotkami připadaly posvátnější než šuplík s prádlem, ale během mého drasticky dysfunkčního dospívání (nezaměňovat s mou drasticky dysfunkční dospělostí) by jakékoli přehrabování v těchto krabicích vzbudilo dojem, že se o její práci snad zajímám.

DOPIS SAMU DECKEROVI, ČERVEN 1953: Miláčku nejdražší, dokázala jsem to. Po všech těch měsících psaní, plánování a strachování jsem nasedla na autobus a byla to druhá nejtěžší věc, jakou jsem kdy udělala. Úplně nejtěžší bylo sdělit tatínkovi, že nepůjdu na Uršulinskou kolej, jak s maminkou předpokládali, protože chci místo toho studovat fotografii na New School v New Yorku. Je to zvláštní: odmalička jsem věděla, že je mi souzeno žít jinak než ostatní, jen jsem ještě netušila jak nebo proč. A tak jsem nosila ucházející známky, myla nádobí, žehlila si sukně a neskákala druhým do řeči, pročež ve mně lidé viděli „hodnou“ dívku, ale já přitom jen čekala, až se ten jiný život ukáže. Už jsem se začínala bát, že zůstane jen u toho čekání, když vtom jsem vzala do ruky fotoaparát – ale to už víš. Jsi jediný, kdo mi rozumí, když říkám, že při fotografování jsem úplně a skutečně sama sebou.

Mockrát děkuju za ten předčasný dárek k výročí. Vím, jak rádi si oba stěžujeme na poštu, ale aspoň protentokrát armáda zafungovala, protože dorazil týden před mým odjezdem do New Yorku. Nemám propíchnuté uši, ale ty náušnice jsou tak krásné, že to asi budu muset napravit, abych je mohla jaksepatří nosit – možná právě k našemu skutečnému výročí za dva měsíce, zvlášť pokud se do té doby vrátíš a budeme ho moct oslavit společně. Prozatím slouží jako skvostné špendlíky na halenku. Kdykoli se na ně podívám, představuju si, že jsem těch pět dní dovolené v Kjótu strávila s tebou. Stěží uvěřit, že je to teprve deset měsíců, co se ti prvním dopisem představila jistá členka fotografického kroužku, která tebe i tvé fotografie obdivovala po celý čtvrtý ročník, ale nikdy tě ani nepozdravila. Jakkoli mě mrzí ta dálka odsud do Koreje, nemůžu zavírat oči před zvláštní pravdou o nás dvou: kdybys zůstal v Clevelandu, nikdy bych nesebrala odvahu tě vůbec oslovit. Kdybys nenarukoval, zůstali bychom si cizí a teď bych si nejspíš v pokojíčku věšela na zeď uršulinskou zástavu.

Nebudu zabíhat do krvavých podrobností tatínkovy reakce, když jsem mu řekla o New Yorku, ale jakmile si konečně uvědomil, že mi nemůže bránit, rozhodl se, že mi raději pomůže, než aby mě „předhodil vlkům“. Když se přeptal pastora na nějaké křesťanské ubytovny, ani ve snu by mě nenapadlo, že mu za to budu ještě vděčná, ale hotel tak pěkný, jako je Katharine House, bych si nemohla sama dovolit, a mezi ostatními slečnami, které jsou ve městě taky nové, si nepřipadám tolik jako mezi cizími. Potíž je jen v tom, že ta tichá dívka s ofinou, co ve fotografickém kroužku sedávala vzadu, sem přijela se mnou. Některé dny od chvíle, co ráno vstanu z postele, do večerního návratu na pokoj neřeknu víc než pět slov. Naštěstí mám svoje fotky. Plním jimi film za filmem, a i když jsem ještě žádný nevyvolala (temnou komoru zdejší příslušenství nezahrnuje), vidím jich v duchu tolik, že mi tak nějak samy dělají společnost.

2. Mladá žena s kufrem na autobusovém nádraží Port Authority, New York, 1953

Není to Lillian. Porovnejte si ji s dívkou na snímku fotografického kroužku a zjistíte, že „mladá žena“ má příliš špičatý nos a moc tmavé vlasy, a kromě toho úplně jinou postavu, ale já si stejně myslím, že se Lillian v té dívce vystupující z autobusu viděla. Proč? Protože nádraží kolem „mladé ženy“ je jedna velká uspěchaná šmouha, ale ona nevypadá ztraceně, dokonce ani osaměle. Stačí se jí podívat do tváře a vidíte, že je přesně tam, kde být chce.

DOPIS SAMU DECKEROVI, ČERVEN 1953: Je to hloupé, ale když jsem si doma oblékala na sobotní procházky s fotoaparátem tatínkovu košili a kabát, dávalo mi to jakési oprávnění a připadala jsem si nenápadnější. Chtěla jsem tam ten převlek zanechat, ale nakonec jsem si nedovedla představit, že bych si vykračovala po New Yorku bez obvyklého maskování. Když si ho beru na sebe, vždycky mě píchne výčitka a následuje troška útěchy.

Zatím se držím téměř výhradně autobusového nádraží: to všechny ty kufry a tváře, k nimž kufry patří. Město lze přivítat tolika způsoby! Někteří lidé budí dojem, jako by na někoho čekali, ale pokud je pozoruješ déle, zjistíš, že nepůsobí zklamaně, když nikdo nepřichází. Čekají totiž, až je uvítá město, a to nikdy neselže.

3. Snídaně v Katharine House, New York, 1953

Jen se podívejte na všechny ty vzorné mladé ženy skloněné k miskám s cereáliemi. Přimalujte jim černou fixou závoje a – tadá – rázem máte klášter. Zčásti to dělají ty dlouhé, úzké dřevěné stoly, ale hlavně je to tím, jak Lillian zachytila slunce proudící dovnitř vysokými okny ubytovny, zalévající všechny ty jasnooké dívky chrámovým světlem. Ta, se kterou sdílela svůj první newyorský byt, je čtvrtá vpravo odzdola.

PATRICIA STOKESOVÁ: Nebydlela jsem v Katharine House ještě ani týden, když dorazila Lilly, a já si hned pomyslela: ta stojí za seznámení. Hned se poznalo, že je to nejzajímavější klobouk na věšáku. Zatímco my ostatní jsme se ze všech sil snažily najít své nové já – což zahrnovalo zejména spoustu řečí, laku na nehty a natáčení vlasů na noc, abychom se proměnily v Elizabeth Taylor –, seděla Lilly na druhém konci místnosti v pánské košili, vlasy přichycené jen několika sponkami, aby jí nepadaly do obličeje, s foťákem prakticky přirostlým k zápěstí, jako by tam měla ještě jednu ruku. U snídaně si ho pokládala k sušeným švestkám a ovesné kaši jako ranní noviny. Když jste se s ní dali do řeči, byla celkem příjemná, ale většinu času zkrátka a dobře jen fotila.

Zanedlouho už se o ní vykládalo všechno možné. Jedna z holek tvrdila, že je Lilly komunistická špionka, další zas, že je skautka modelingové agentury Ford. Všechny adeptky na manekýnky se mohly pominout. Rázem se rozmohlo ležérní pózování na pohovkách. Já tehdy nevěděla, kdo nebo co Lilly je, jenom že je tam kromě mě jediná, jejíž život se netočí kolem těsnopisu nebo snahy vypadat dobře na fotce.

Když jsem jí řekla, jaké řeči o ní kolují, odměnila se mi svým smíchem. Lilly se smála jako pumpička na kolo. Zčervenal jí obličej, otevřela pusu a vy jste čekali hlučný řehot, jenomže z těch jejích upjatých rtíků vyšlo takové vyloženě delikátní chss-chss, ohromně legrační. Pak se ukázalo, že nás tam v salonu vůbec nikdy ani nefotila! Jako každá jiná dívka příliš chudá na to, aby se ubytovala v Barbizonu, si musela hodně hlídat rozpočet, a tak si film většinou šetřila na procházky. Protože na to, aby se s někým dala do řeči, byla moc plachá, okouněla v přízemí a dělala si prázdným fotoaparátem „cvičné záběry“, jak tomu říkala, jen aby nebyla sama. Nechala jsem si tuhle pikantní perličku pro sebe: až moc mě bavilo, jak naše rádoby modelky vystavovaly profil, kdykoli se Lilly objevila ve dveřích.

DOPIS SAMU DECKEROVI, ČERVEN 1953: Tatínek mi nechtěl na cestu dát žádné peníze a tvrdil, že jsem za ty hodiny odpracované v jeho kanceláři dostala zaplaceno pod falešnou záminkou. To není technicky vzato pravda: jenom on o těch penězích mluvil jako o „kapesném“ pro první rok na vysoké, ale stejně tak je pravda, že jsem ho nikdy neopravila. Jsem tedy vinna, ctěný soude – pro mě je však podstatné, že jsem v tom směru nikdy nezalhala, třebaže tatínek v tom rozdíl nevidí!

Občas není těžké mávnout rukou nad tím, jak jsem je zklamala, a tehdy vyrážím do města s pocitem, že mě nic nezastaví. Jindy (například dnes) mám co dělat, abych vůbec vyšla z pokoje. Kdybych se vrátila, maminka by mi všechno odpustila, i tatínek by se zanedlouho obměkčil, a já bych nastoupila na Uršulinskou kolej, chodila na přednášky z angličtiny a dějepisu a vyhradila svému „koníčku“ jednu stěnu v pokojíku, jako tatínek svým modelům letadel.

Miláčku, říkáš pořád moje jméno, když vzhlížíš ke hvězdám? Tady pokaždé na nebi hvězdu nenajdu, ale každou noc se o to aspoň snažím. Mé poslední dopisy s newyorskou adresou jsou asi pořád ještě na cestě a kdo ví, jestli mi maminka přepošle ty, které jsi mezitím napsal do Clevelandu. Denně se ptám na recepci, jestli mi něco nepřišlo, čistě pro jistotu.

Nemůžu si dovolit kupovat noviny ani časopisy, naštěstí se ale v obývacím pokoji vždycky najdou odložené Timesy nebo Post. Ani tam ale většinou není o Koreji víc než jeden článek. Obvykle pohřbený někde uprostřed a díkybohu nikdy není o tobě. Když už se něco objeví v Life, samozřejmě je to bez výjimky hned vedle reklamy na ledničku nebo rádio, jako byste ty i všichni ostatní v Koreji nebyli o nic důležitější než domácí spotřebiče! Vážně, většina lidí se podle mě snaží zapomenout, že jsme vůbec ve válce.

Nikdy jsme nemluvili o tom, co bude, až válka skončí, ale jistě se shodneme, že pro příštího Roberta Capu se Cleveland nehodí. Pokud tě zajímá můj názor, pro budoucího fotografa časopisu Life a nositele Pulitzerovy ceny není lepšího města než New York. Až přijedeš, budeš mít navíc tu výhodu, že tě na nádraží přivítá velice přátelská tvář.

4. Americký krok (Patty přechází ulici), New York, 1953

DOPIS WALTEROVI A DOROTHY PRESTONOVÝM, ČERVEN 1953: Seznámila jsem se v Katharine House s jednou milou dívkou, budoucí malířkou, jmenuje se Patricia Stokesová a spřátelily jsme se. Několikrát jsem ji dokonce i vyfotila! Až si obě seženeme zaměstnání, pronajmeme si tu v okolí byt. Nevím, jestli se chci vrátit ...

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

KATALOG VÝSTAVY

Greenwich Village, 1953–1954