Přeložila Alžběta Lexová

Copyright © 2019 by Johanna Lindsey

Translation © Alžběta Lexová, 2020

ISBN 978-80-249-4130-1

Prolog

Z Londýna vyjely dva kočáry a pokračovaly za osamělým jezdcem po cestě dál k odlehlé mýtině, která byla k onomu účelu vybrána ze dvou důvodů. Zaprvé zde výstřely nikoho nerušily a současně panovalo přesvědčení, že některý z duelistů během dlouhé cesty změní názor, ale k tomu docházelo jen zřídka.

William Blackburn většinu jízdy mlčel, zatímco jeho přítel Peter donekonečna vyjmenovával, proč je ten souboj špatný nápad, včetně toho – což zopakoval nejednou –, že jsou Rathbanovi mocná rodina a soubojem to pro ně rozhodně neskončí.

„Zkrátka dej Henrymu Rathbanovi pěstí a odvolej to,“ radil mu Peter. „Pokud ani jeden z vás nepřijde k úhoně, nikdo se tím nebude dál zabývat.“

„Možná sis měl nasednout spíš do Rathbanova kočáru.“

„Snažím se ti otevřít oči, Wille.“

„Máš jen dohlédnout na to, aby vše proběhlo v souladu s pravidly,“ opáčil William. „Zajímá tě, proč jsem Henryho Rathbana vyzval na souboj?“

„Neříkej mi to. Mám zůstat nestranný. Kdybys mi to pověděl, možná bych ho chtěl zastřelit sám, takže bude lepší, když zůstanu v nevědomosti.“

„Co je nestranného na tom, jak se jich neustále zastáváš?“

„Já jen nechci, aby sis z toho odnesl nějaké trvalé následky.“

„S těmi budu muset žít tak či onak i v případě, že ten souboj přežiju,“ pokrčil rameny William. „Dnes tu pouze dávám průchod vzteku. To, co se stalo, už se napravit nedá.“

„Ne, nebudu se vyptávat! Přestaň mě pokoušet.“

„V tom případě můžeme rovnou mlčet, beztak jsme už na místě.“

William vystoupil z kočáru jako první. Peter ho následoval s malou kazetou, v níž se ukrýval pár soubojových pistolí. William by Henrymu Rathbanovi jednu z nich s radostí půjčil, pokud by si Henry nepřivezl vlastní, anebo by přijal tu, co by mu nabídl soupeř. Nezáleželo mu na tom, z jaké pistole bude střílet. Žádnou oblíbenou neměl.

Henry s sebou nepřivezl nestranného sekundanta, namísto toho vzal oba bratry, což bylo značně neobvyklé, ale i to bylo Williamovi jedno. Jezdec, který je sem dovedl, byl očividně lékař, jenž tuhle mýtinu nenavštívil poprvé.

Henryho nejstarší bratr Albert Rathban si chtěl s Williamem promluvit v soukromí. Další netradiční postup, William však přesto poodstoupil, aby si staršího muže vyslechl.

„Nechal jste to dojít příliš daleko. Žádali jsme vás, abyste tu výzvu odvolal. Vystřelíte do země a už se k té záležitosti nikdy nevrátíte, jinak toho budete hořce litovat, to vám slibuji. Varuji vás, Blackburne. Nehodlám kvůli nějaké malichernosti přijít o bratra.“

„Pak jste ho měl držet na kratším řetězu, nebo jste mu měl poradit, aby se držel dál od vdaných žen,“ odsekl William a pak se odvrátil a vykročil ke svému místu.

Před očima mu znovu vytanula vzpomínka na to, jak přistihl nahého Henryho Rathbana v ložnici své stejně nahé manželky. Nikdy by jejich románek neodhalil, kdyby se nerozhodl manželku překvapit a připojit se k ní během sezony v Londýně. Sem tam se do města vydala bez něj, zatímco zůstával s dětmi v Cheshiru. Londýn na vrcholu sezony zbožňovala a ráda s přítelkyněmi chodila na večírky a do divadla, zatímco William dával přednost venkovu. Nikdy by ho ani nenapadlo, že je mu ve městě nevěrná.

Té noci Henryho nade vší pochybnost poznal. Patřil ke Kathleeniným nápadníkům v roce, kdy William získal její ruku. Avšak Henry očividně neodešel s prázdnou. Užíval si veškerých výhod, jen bez prstýnku.

William se té noci rovnou rozběhl pro pistoli. Býval by Henryho zabil na místě, tak moc byl zaslepený vztekem, jenže než stačil nabít a vrátit se do ložnice, byl Henry pryč a Kathleen v slzách. Přísahala, že je nevinná. Že ji Henry vydíral. Proč by se však neobrátila o pomoc k manželovi? William se rozhodl věřit pouze vlastním očím.

Byl zázrak, že z bolesti a hněvu neobrátil pistoli proti ní. Namísto toho ji vyhodil z domu a napsal dopis Henrymu Rathbanovi, v němž ho vyzval na souboj. Tentýž týden obdržel dva listy od Henryho bratrů, v nichž na něj naléhali, aby nepronásledoval nevinného muže. Ten prevít a „nevinný muž“? To Williama rozlítilo ještě víc. Oběma odepsal a vysvětlil jim, proč svou výzvu nestáhne, a od té chvíle o nich neslyšel.

Nyní měl Henry ve tváři strach. Postavili se jeden druhému čelem, pak se otočili, došli na svá místa, znovu se obrátili a na znamení vystřelili. William nemířil do země. Henry se skácel a lékař se k němu okamžitě rozběhl, vzápětí však jen zakroutil hlavou. Henry byl mrtev. William se k jeho tělu sklonil a neušlo mu, jak lékař šokovaně zalapal po dechu. Očividně nebyl zvyklý, aby někdo zpochybňoval jeho verdikt. Henry byl opravdu po smrti, jenže to Williamův vztek a bolest nijak neumenšilo.

Peter se ho snažil odtáhnout zpět ke kočáru, aby mohli okamžitě odjet, protože zbývající Rathbanové vypadali rozzuřeně. Albert jím zničehonic smýkl v opačném směru. William zvedl ruku a zastavil přítele, který se už chystal na Rathbana vrhnout a Williama osvobodit. Albert se ho totiž nesnažil odvléct k jejich kočáru, chtěl s ním jen mluvit stranou.

Nejstarší Rathban se třásl vzteky, až si William říkal, že možná nyní vyzve k souboji on jeho. Albert na něj však jen sykl: „Našel jste si výmluvu, abyste mi mohl zavraždit bratra!“

„Přistihl jsem ho v manželčině posteli!“

„Pak jste možná měl zabít raději tu svoji děvku, a ne našeho bratra. Za tohle zaplatíte, Blackburne. Opustíte Anglii, nadobro, a nikdy se nevrátíte, jinak tímhle skandálem zničíme celou vaši rodinu.“

„A svou vlastní také?“

„To sotva. Henry byl v tom všem nevinně a vy jste dobře věděl, že není nejlepší střelec.“

„Nic takového jsem nevěděl!“

Albert mu skočil do řeči. „Přesto jste na tomto souboji trval v domnění, že vám projde chladnokrevná vražda. Bratr se ničím neprovinil, pouze podlehl svodům vaší manželky. Nezasloužil si zemřít a vám jeho vražda jen tak neprojde. Opakovaně jsme vás varovali a žádali vás, abyste tu výzvu odvolal, ale vy jste ho přesto zabil. Takže vyhnanství, Blackburne, jinak za to, co jste dnes provedl, zaplatí celá vaše rodina.“

William na to nechtěl myslet. Přikývl. Proč by mu na tom mělo záležet? Srdce měl už zlomené, jeho manželství skončilo a rány si přece mohl lízat kdekoli.

Nastoupil do kočáru, kde ho Peter okamžitě přivítal otázkou: „Co chtěl?“

„Probrat následky, před nimiž jsi mě varoval, a ne, neptej se, o co tady šlo. Na to je už pozdě. Bude lepší, když se to nikdy nedozvíš.“

1

Vanessa Blackburnová seděla na okraji útesu s výhledem na Severní moře. Jara byla na Skotské vysočině chladná, ale ona se choulila v tlustém zimním kabátu lemovaném kožešinou a měla u sebe i tartan, kterým by si mohla zakrýt hlavu, kdyby se zvedl vítr. Nebyla Skotka – no, možná trošku. Její pradědeček Angus MacCabe byl Skot, ale jeho nejmladší dcera se provdala za anglického hraběte Blackburna. Vanessin otec William byl jejich jediný přeživší syn.

Nedaleko místa, kde seděla, se nacházelo staré tábořiště, u něhož za jasných zimních nocí s otcem sedávali a v záři ohně sledovali bizarní přehlídku světel na severním horizontu. Ta světla jí budou chybět. Stejně jako se jí bude stýskat po zdejších kopcích a údolích, po rybaření i po tom, jak otci pomáhala s dobytkem a koňmi. Tohle všechno mohla dělat pouze zde, jenže bude muset brzy odjet.

Nechtěla Skotsko opustit. Zvykla si na zdejší svobodu a nechtěla se jí vzdát, jenže jí bylo jasné, že se tomu nevyhne, přinejmenším načas. Už teď se děsila nekonečných sporů a hádek, které ji na návštěvě u matky na panství Dawton v Cheshiru čekají. Ani na vteřinu nezapomněla na matčino železné odhodlání naservírovat své tři dokonalé dcery smetánce. Ji i její sestry – dvojčata – už stačila podrobit jednomu kolečku nařízení a zákazů, kterými se urozená mladá dáma musela řídit. Otec tvrdil, že tato pravidla mění dívky v loutky a Vanessa s ním musela souhlasit. Sám ji vychovával jinak – když dorazili do Skotska, najal pro ni několik učitelů, z nichž se o etiketě nezmínil ani jeden.

Na ten traumatický den, kdy se jejich životy navždy změnily, nikdy nezapomněla. Bylo jí tehdy třináct a rodiče se hádali. Šli ven, aby je nikdo neslyšel, ale i z dálky bylo zřejmé, že na sebe křičí. Vanessa je sledovala z okna v patře spolu se sestrami, které nebyly k utišení. Do té doby se rodiče nikdy nehádali.

Později téhož dne Vanessa ke svému překvapení našla otce v jeho pokoji, jak si balí věci.

„Kam jedeš?“ zeptala se.

„Pryč.“

„Na jak dlouho?“

„Napořád.“

„Proč?“

„Zeptej se matky.“ Zněl rozezleně, ale sotva se k ní otočil a všiml si slz v jejích očích, rozevřel náruč. Vanessa se mu vrhla kolem krku. Nemohla uvěřit tomu, že už ji nikdy takhle neobejme, jenže on její nejhorší obavy vzápětí potvrdil. „Mrzí mě to, zlatíčko,“ zašeptal, „ale už se nevrátím.“

Vanessa vyběhla z pokoje a utíkala za matkou, která také plakala, ale zdálo se, že spíše vzteky. Přesto se jí Vanessa zeptala: „Proč tatínek odjíždí?“

„Protože musí. Nemá na vybranou a víc vědět nepotřebuješ.“

„Říkal, že se mám zeptat tebe!“

„Ano, ovšem, co taky jiného? A já ti odpověděla. A teď běž. Nemám na tebe a dvojčata dnes nervy.“

Zbytek dne Vanessa proplakala a pak se rozhodla utéct s otcem. Dokonce matce nechala vzkaz: Odehnala jsi tatínka. Nenávidím tě a už tě nechci nikdy vidět!

William odjel téhož večera v kočáře naloženém svými věcmi. Vanessa si s sebou nevzala nic. Skočila na vůz zezadu a opatrně vylezla na zavazadla připevněná ke střeše. Když si jí kočí všiml, rychle přiložila prst ke rtům. Otci se ukázala až další noc, protože už měla strašný hlad. Hodlal ji okamžitě odvézt zpět, ale ona řekla, že při první příležitosti uteče znovu. Přísahala, že bez něj na Dawtonu žít nebude a že matku nenávidí, protože se s ním pohádala a vyhnala ho. Snažil se ji přemluvit, tvrdil, že to bylo jinak a matka za nic nemůže, ale Vanessa poznala, že lže. Nakonec jí dovolil zůstat, ale jen dokud se ve Skotsku neusadí, pak ji chtěl poslat zpět. Ještě téže noci napsal Kathleen dopis, aby se o Vanessu nestrachovala. Jeho plán tak úplně nevyšel, ačkoli se jí každých šest měsíců ptal, jestli už se nechce vrátit domů. Její odpověď byla pokaždé důrazné ne.

Sám se vrátit nemohl. Dlouho jí nechtěl prozradit proč, a to se ptala v jednom kuse, vždycky ji však odbyl s tím, že je moc malá a nerozuměla by tomu. Pověděl jí jen to, že si s matkou před jeho odjezdem domluvili historku, která měla jeho nepřítomnost vysvětlit – pro ostatní odcestoval do Západní Indie, kde dohlížel na jejich rodinné investice a s návratem do bezútěšné vlhké Anglie nijak nespěchal.

Když jí bylo sedmnáct, zeptala se znovu, protože už koneckonců nebyla malá. Otec jí vyhověl a povyprávěl jí celý ten ohavný příběh. Od té chvíle Rathbanovy, tu příšernou rodinu, která otce vydírala a zničila manželství jejích rodičů, nenáviděla. Nevěra vedla k souboji se šlechticem jménem Henry Rathban, nad nímž otec zvítězil. Protivníkova rodina se s výsledkem duelu nesmířila a přísahala, že otce a celou jeho rodinu zničí, pokud neodjede do vyhnanství. Toho dne přišli o jednoho člena; a Blackburnovi museli také jednoho oplakat. Jeho.

„Vyhnanství zvolili Rathbanovi,“ vysvětlil otec. „Bylo to smířlivější než oko za oko. Mohlo to dopadnout mnohem hůř. Obvinili mě z vraždy. Albert Rathban, nejstarší z nich, je hrabě, ale pocházejí z významného vévodského rodu. Jsou dost mocní na to, aby mě mohli nechat za tu vraždu stíhat, nebo mě dokonce zabít a vyklouznout bez trestu. Kdyby ten skandál praskl, nikdy byste si se sestrami nenašly vhodné partnery. A moje manželství beztak skončilo, takže mi nevadilo se odstěhovat, abych rodinné jméno ochránil.“

„Nebyla to nevěra z tvé strany, že?“

Otec dlouho mlčel, až si Vanessa myslela, že už neodpoví, ale nakonec přece jen řekl: „Ne.“

Víc vědět nepotřebovala a náhle byla opravdu ráda, že se domů nikdy nevrátila. Stýskalo se jí po sestrách – a občas i po matce –, ale nyní bylo všechno jinak. Přesto souhlasila s tím, že až dosáhne dospělosti, do Anglie se vrátí.

Život na Vysočině zbožňovala. Otec choval dobytek i koně, aby se na severu zabavil, a ona trávila čas s ním. Z Cheshiru si přivezli dva chovné hřebce, které otec nechal spářit se skotskými klisnami z Clydesdale. Většina jejich potomků do velikosti hřebců nedorostla, s výjimkou jednoho albína, kterého si Vanessa okamžitě zabrala pro sebe a pojmenovala ho Sněžný král. Alespoň že Sníh odjede s ní. Nebo že by přece jen nemusela odjet?

Prohrábla si měděné lokny, které si před odjezdem zkrátila, protože odmítala jet v dámských šatech a nechtěla vzbuzovat pohoršení v pumpkách. Koutkem oka zahlédla blížící se stín. To bude otec. Jejich dva sloužící, manželský pár, se k útesu nikdy nepřibližovali. Otočila se a spatřila ho. Tmavě rudé, několik měsíců nezastřižené vlasy mu povlávaly kolem tváře, z níž se na ni usmívaly světle modré oči, stejné, jako měla i ona.

„Je čtvrtek,“ řekl William. „Zarybaříme si, Nessi? Naposledy?“

Další věc, po které se jí bude stýskat – její přezdívka. Otec jí tak říkal od prvního měsíce, co spolu na Vysočině strávili. Objížděli tehdy města a vesnice, hledali koně a dobytek vhodné k chovu a také služebnictvo, které by s nimi bylo ochotné žít v pustině, a na své pouti se zastavili v městečku nedaleko jezera Loch Ness. Tam si vyslechli pověst o bájné příšeře z jezera, o níž se místní láskyplně vyjadřovali jako o Nessi. Dokonce s otcem jednu noc tábořili na břehu v naději, že zahlédnou vodního draka, na kterého místní přísahali.

Ráno se tomu jen zasmáli, protože samozřejmě nestvůru nespatřili, a otec jí od té chvíle říkal Nessi, protože prý občas dokázala být stejně zuřivá jako bájný drak.

Nabídku rybaření s nadšením přijala. „Ovšem! Pokud člun přežil příliv.“

Zakřenila se a vyskočila na nohy. Každý týden, s výjimkou mrazivých zimních měsíců, s otcem vyráželi na malé pramici na moře a vždycky přivezli k večeři rybu. Často žertovali, že se jejich loďka v příboji roztříští o skály, ale nikdy k tomu nedošlo, protože ji otec vždy pořádně upevnil. Přesto z ní pokaždé museli nejprve vytahat nánosy řas, než ji vzali znovu na moře.

„Pojďme si zarybařit, dokud svítí sluníčko.“ Cestou po pěšině klesající ke kamenitému pobřeží se na otce úkosem zadívala. „Nemusím odjíždět už letos jen proto, že je mi devatenáct.“ Otec si povzdechl. „Loni jsem se tou výmluvou nechal přesvědčit, ale letošní sezonu uvedeme do společnosti dvojčata, a pokud chceš taky, měla by ses k nim připojit – bude to tak pro tebe snadnější. Copak se chceš věčně schovávat tady, když na tebe na jihu čeká tolik dobrodružství? Pořád ses nemohla dočkat a pak najednou, loni na jaře, těsně před odjezdem, jsi změnila názor. Kdybych tě neznal lépe, myslel bych si, že jsi dostala strach.“

Zastavila se a objala ho. „Jediné, čeho se bojím, je nechat tě tu samotného. Zlomí mi to srdce. Už je to šest let, tatínku. Možná na tebe Rathbanovi zapomněli. Třeba by ses už mohl vrátit do Anglie.“

„Přišli o bratra. Na to se nezapomíná. Takový skandál by vám, děvčatům, i vašim rodinám ublížil, i kdybyste už byly vdané, a to nehodlám riskovat.“

„Byl to přece férový duel!“

„Rathbanovi by tvrdili něco jiného. A navíc jsem s vyhnanstvím souhlasil.“

Opovrhovala tou rodinou, obzvlášť nejstarším z bratrů, Albertem, protože právě ten si podmínky otcova trestu vymyslel. Musel existovat způsob, jak by je mohla přesvědčit, že si otec během šesti let v exilu vytrpěl už dost. Ale na to musela být samozřejmě v Anglii.

„A taky,“ dodal s úsměvem, „přece nechceš, aby se o tobě šuškalo, že jsi stará panna. To by se ti pak všechny nejlepší partie vyhnuly obloukem.“

Vanessa se jen zasmála. „Toho se nebojím. Kolikrát jsi mi říkal, že jsem krásná? Nebo sis ze mě utahoval? Jsem ošklivá? Možná proto nemáme v domě žádná zrcadla.“

Otec si odfrkl. „Myslíš, že jsem si nevšiml, jak ses minulý měsíc nakrucovala před zrcadlem v krejčovství ve Fraserburghu? Moc dobře víš, jak jsi zkrásněla.“

„Obdivovala jsem své nové pumpky.“

„To určitě!“

Zamlaskala. „Krása je v oku pozorovatele, takže tvůj názor je zakalený láskou.“ Zvedla prst, aby ho ani nenapadlo se s ní dohadovat, a rychle pokračovala: „Beztak na tom nezáleží, protože se nehodlám vdávat ani teď, ani až mi bude hrozit staropanenství.“

„Nejspíš nikdy. Na to jsi až moc nezávislá.“

Škádlil ji, ale ona mu odpověděla naprosto vážně. „Vzala bych si pouze muže, který by byl ochoten se smluvně zavázat k tomu, že mi nebude rozkazovat a mých peněz se ani nedotkne. Na něco podobného by přistoupil pouze výjimečný exemplář.“

„Pravda, dceruško, ačkoli by tě možná překvapilo, na co všechno zamilovaný muž přistoupí.“

Posmutněle se usmál a Vanessu napadlo, jestli nevzpomíná na její matku. William Kathleen, hraběnku z Dawtonu, miloval natolik, že ji po svatbě nenutil přestěhovat se k němu, ale namísto toho se on nastěhoval k ní. A neudělal to proto, že byl její otec, markýz z Dawtonu, výše postavený než on. Koneckonců byl hrabě z Ketterhamu a mnohem bohatší než jeho žena.

„Sama jsi výjimečná mladá dáma. Jsi vzdělaná a umíš dobře zacházet s koňmi i pistolemi,“ dodal hrdě. „A taky víš, že jsem jen žertoval, když jsem naznačoval, že se nevdáš nikdy. Až se zamiluješ – a já bych nechtěl, aby ses vdávala bez lásky –, tvůj vyvolený nepochybně kývne na cokoli, jen aby tě měl po svém boku. Nevychoval jsem tě k životu typické dámy. Kéž bych mohl totéž udělat i pro tvé sestry, ale matka trvala na společenských pravidlech, podle nichž byla sama vychována. Teď už jsi dospělá a máš solidní příjem a dost peněz na to, aby sis založila vlastní stáje, jak sis vždycky přála, ačkoli to pro tebe bude snadnější, pokud budeš vdaná. Proto musíš odjet za matkou a sestrami a vyrazit do Londýna zlomit pár srdcí.“

Vanessa se zasmála. V otcově podání to znělo, jako by se všechny její sny měly vyplnit. Přestože ji stále trápily pochybnosti, musela uznat, že ji láká představa vyzdobených plesových sálů a okouzlujících lordů, kteří s ní budou vířit po parketu. A jakmile vstoupí do vyšší společnosti, nepochybně dříve či později narazí na Rathbanovy. Musela najít způsob, jak je přimět, aby se otci přestali mstít a dovolili mu vrátit se domů.

Konečně dorazili na břeh a tam se zarazili uprostřed kroku. Na pláži ležely rozeseté kusy jejich pramice. Vanessa na ně chvíli nevěřícně zírala a pak se rozesmála. William se k ní vzápětí připojil.

„Byla stará, dříve či později k tomu dojít muselo,“ řekl.

„Jsem ráda, že to vzdala. Dělala bych si o tebe starosti, kdybych věděla, že vyjíždíš na moře sám. Slib mi, že ji nevyměníš, alespoň dokud nepřijedu na návštěvu.“

„Pokud ty mi slíbíš, že nebudeš při odjezdu plakat.“

„Já nepláču,“ opáčila s úsměvem. „Copak jsem holka?“

2

Carlton House, londýnské sídlo prince regenta, se velikostí i přepychem rovnalo kdejakému paláci. Montgomery Townsend přišel obvyklou cestou, vstoupil do obrovské dvoupatrové vstupní haly zdobené mramorovými sloupy. Za halou se nacházela osmiúhlá místnost lemovaná po jedné straně hlavním schodištěm a po druhé vnitřní zahradou. Vedle překrásného francouzského okna a honosného nábytku se Carlton House pyšnil také jedinečnou sbírkou umění, přičemž většina kousků se ukrývala v Jiřího soukromých komnatách.

Montgomery pokračoval do hlavního předpokoje, kde se srocovali princovi kumpáni a čekali, až se Jeho Výsost uráčí přijít. Dveře nalevo, vedoucí do Jiřího soukromých komnat, byly zavřené.

Montgomery přistoupil k muži, který se s největší pravděpodobností jmenoval Henry, ale jistý si tím Montgomery nebyl a ani mu na tom nijak zvlášť nezáleželo. Tuhle bandu přisluhovačů v oblibě neměl a nehodlal to předstírat. Jejich jediným účelem bylo podporovat regenta v jeho prostopášném životním stylu. Občas však mohli posloužit i jako zdroj informací.

„O co jde dneska?“ zeptal se chlapíka. „O peníze, ženy nebo o politiku?“

„Prinny se nám nesvěřil. Vás si ale vyžádal jmenovitě.

Očividně jste jeho oblíbený zachránce.“

Z mužova tónu čišela neskrývaná žárlivost. Montgomery nepochyboval o tom, že by si každý z mužů v předpokoji přál být na jeho místě. Uvědomovali si vůbec, že sebemenší chybička může vést k zapuzení? Jiří dokázal být vrtkavý jako aprílové počasí. A kde by bez princovy přízně byli? Museli by se vrátit k rodinám, nebo manželkám, nebo by se znovu ocitli na útěku před věřiteli. Montgomerymu na rozdíl od nich nezáleželo na tom, jestli ho Jiří zavrhne, a odlišoval se v ještě jedné, mnohem podstatnější věci. Neměl žádné postranní úmysly a nepotřeboval od budoucího krále žádné laskavosti.

Měl rád nebezpečí – nejspíš pozůstatek z jeho krátkého působení v armádě. Poslední dobou se však věci začínaly vymykat kontrole. Nájemní zabijáci ho pronásledovali se sekyrkami v ulicích, a dokonce se mu i vloupávali do pokoje. Lord Chanders neměl na souboj dost odvahy, zatímco lord Halstead byl do duelu celý žhavý, ale Montgomery ani jednomu z nich k souboji nezavdal příčinu, třebaže o tom byli přesvědčení. A právě o to koneckonců šlo. Zatím ho ještě neunavovalo dělat Prinnymu obětního beránka, ale tím, že na sebe neustále bral vinu za jeho prohřešky, značně trpěla jeho pověst.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Prolog

1

2