Žena, kterou jsem byla

Žena, kterou jsem byla

KERRY FISHEROVÁ

THE WOMAN I WAS BEFORE

Copyright © 2019 by Kerry Fisher

All rights reserved

Translation © Petra Klůfová, 2020

ISBN 978-80-249-4214-8

Věnováno tobě, Michaelo,

jako poděkování za tvou vytrvalost, laskavost a smysl pro spravedlnost.

Tento román je fikce. Jména, postavy, fakta, události i instituce jsou buď dílem autorčiny fantazie, či jsou použity ve fiktivním kontextu. Každá podobnost se skutečnou osobou, ať žijící, či po smrti, se skutečnými místy či událostmi je zcela náhodná.

1. KAPITOLA

Kate

pátek 30. června

Ze všech emocí, které mě doprovázely při vstupu do nového domu, jsem nejméně ze všeho počítala s nadějí. Přesto se ve vůni čerstvé malby zatřepetala jako stín víry, že můj a Daisyin první dům od chvíle, kdy všechno tak příšerně krachlo, znamená začátek dobrých časů.

To dá rozum, že hned za nadějí vykukovala moje obvyklá ostražitost. Životní heslo „Nikomu nevěř a drž se stranou“ se mi lepilo na paty jak trucující batole, které se marně snažím setřást už dlouhých šestnáct let. Ohlédla jsem se po Daisy. Co se jí asi honí hlavou? Neměla jsem právo od ní žádat cokoliv, a už vůbec ne nadšení či vděčnost. Přesto jsem byla ochotná sehrát radostné vzrušení, kdyby jen proto, abych zahnala tíživý pocit provinilosti, který mě tlačil v útrobách jako nestrávená kobliha. Ale nezklamala mě. Dcera vyrůstala sice jen se mnou, ale na rozdíl ode mě se neohlížela a nenechávala se uvěznit minulostí. Naopak, kráčela vstříc všemu novému klidně a s tichým odhodláním, na které jsem se nevzmohla ani ve svých třiačtyřiceti, natož v jejích sedmnácti. Vstoupila do prázdného obývacího pokoje a roztančila se, její olivově snědá pleť i poletující černé vlasy ostře kontrastovaly s bělostnými stěnami. Potlačila jsem nutkání ji okřiknout, ať si nejdřív zuje martensky.

Nejradši bych se vrátila k dodávce pro vysavač a zahladila stopy na plyšovém koberci, aby náš život nezčeřila jediná vlnka.

Daisy sáhla na parapet pro můj mobil a začala fotit. Nesebrala jsem jí ho, abych nekazila tu chvilku ryzí radosti. Přesto se na vteřinu zachmuřila nad mou připomínkou: „Nic z toho nesdílej na sítích, slyšíš?“

„Pošlu fotku jen Maddie. Chtěla vidět náš nový dům.“ Vymáčkla jsem úsměv. „Musíš ji někdy pozvat na návštěvu.“

Daisy jen pokrčila rameny, jako by věděla, že potrvá jen pár měsíců a její stopy se ve zbrklém chaotickém vesmíru pubertálních kamarádů nevratně smažou. Místo vzdálené sto osmdesát kilometrů je „v jejich vlastním vesmíru“ stejně daleko jako konec světa.

Uhnula jsem ze záběru a nechala Daisy dál fotit. V prázdné místnosti se nedalo poznat, že jsme se přestěhovaly do úplně nového domu v obytném areálu za starou nemocnicí ve Windlow. Doufala jsem, že tohle stěhování do Surrey bylo naposledy, co jsem musela sbalit celý náš předchozí život a smazat po něm všechny stopy.

„Tady by se dal uspořádat báječný mejdan!“

Nechala jsem to bez komentáře. Nevadila mi ani tak představa bandy puberťáků dusající domem jako obavy, že by se spousta dalších lidí dozvěděla naši současnou adresu.

Daisy odhopsala do kuchyně, aby oknem vyhlédla na zahradu. „Venku je dost místa i na ten obří nafukovací bazén! Třeba ho seženeme levně na e-Bay!“ Pak s kyselým smíchem dodala: „Teda, ne že bych tady znala lidi, které bych mohla pozvat na koupání.“

Nejradši bych dceři odsouhlasila všechny její nápady, jen abych sama sobě odpustila, že jsem ji už potřetí v jejím krátkém životě odvlekla do dalšího města, pryč od všech kamarádů. Místo toho jsem si odpřísáhla, že tentokrát už mě nikdo nevyčmuchá.

Co nejnadšeněji jsem jí připomněla: „Brzy si uděláš nové kamarády. Vsadím se, že v téhle čtvrti bydlí spousta mladých ve tvém věku.“ Ukázala jsem prosklenými dveřmi ven. „Třeba to děvče naproti přes ulici, vidíš?“

Daisy proběhla obývacím pokojem a přes záclonu jukla na příjezdovou cestu protějšího domu. Pro jistotu jsem se držela stranou, abych si nevykoledovala pověst místní drbny. Bylo jen logické, že největší dům v novém obytném komplexu bude patřit tradiční rodině, která jako by vypadla z dětských knížek, jež moje maminka čítávala maličké Daisy.

Byli tam všichni, matka, otec, syn a dcera, všichni okázale pózující s rukou na klice domovních dveří, zatímco dcera se je snažila všechny zachytit na selfie. V rohu fotografie se nejspíš objeví i velká cedule s nápisem „Parkview 21“, kterou na Facebooku uvidí každý. Už jsem si neuměla představit život, kde na tom zdánlivém detailu nesejde.

Daisy mě z té důvěrně známé a nic neřešící zádumčivosti vytrhla nečekaným návrhem: „Nepůjdeme se s nimi pozdravit?“

Zadoufala jsem, že jí uniklo, jak jsem se rozklepala. Uplynula už řada let od dob, kdy mě lidé se zděšeným výrazem poznávali a ti nejdrzejší z nich se vzmohli i na otázku: „Neviděl jsem vás v novinách?“ Ještě stále stísněně čekám, kdy někomu kmitne v očích nejistota vystřídaná opatrnou zvědavostí. „Ale ne, teď o nás nemají zájem. Začnou s vybalováním věcí a my bychom se do toho měly taky pustit, abychom nemusely spát na matracích jen na podlaze. K seznámení bude ještě řada příležitostí, Daisy.“

Vyšly jsme ven, kde se Jim a Darren, dva dělníci, které jsem najala na přestěhování z Peterborough do našeho nového domu ve městečku v Surrey, znuděně drbali na koulích. Jim brblal, že ho pekelně bolí v kříži. „Doufám, že nám vy dvě píchnete s tou skříní po schodech do patra. Tam nahoře je schodiště dost úzký, bude fuška to vytočit.“

Darren přikývl. „Ty nový domy nejsou na tak velký kusy nábytku dělaný,“ dodal s lišáckým výrazem, jako by ho těšila představa, že si schodiště do patra natrvalo ucpu vzpříčeným šatníkem.

Od protějšího domu dolétlo až k nám rozjásané vyjeknutí nové sousedky: „Našla jsem rychlovarnou konvici! Kdo si dá čaj?“

Potlačila jsem nutkání vykřiknout: „Já!“ Ale to už četa profesionálních stěhováků pronášela vchodem jejich domu těžký dubový stůl tak zlehka, jako by šlo o kousek balzového dřeva.

Obrátila jsem se k naší otřískané dodávce a vymáčkla úsměv. „Tak do práce, ať to máme za sebou! Ty taky, Daisy.“ Zaťala jsem zuby, abych se na ni vztekle nerozkřikla: „Polož ten mobil a popadni toustovač, ano?“ Ucítila jsem závan zatuchlého potu, když se Jim přese mě natáhl pro pytel, do kterého jsem doma naházela kabáty rovnou z věšáku. Zavalil mě drtivý pocit osamělosti, protože už zase jsem tohle všechno musela zvládnout sama; nebyl však ani zdaleka tak pronikavý, jako když mi manžel Oskar suše oznámil, že odjíždí se svým bratrancem do Argentiny, kde „může začít nový život a na tohle všechno zapomenout“.

Já na to však zapomenout nemohla, i kdybych se odstěhovala do nejvzdálenějšího koutu celé Austrálie.

2. KAPITOLA

Gisela

pátek 30. června

Kdykoliv jsem se obrátila k Jackovi, abych se zeptala, kam máme něco postavit, odbyl mě svým typicky nadřazeným gestem „neruš velkého šéfa, právě vyřizuji důležitý telefonát“. Bůh chraň, aby si někdy vzal den volna a pomohl mi s něčím tak přízemním, jako je zařízení a úprava domu, do kterého se právě stěhujeme. Zatím velkoryse zorganizoval jedinou věc, a sice to, že mi dopoledne nechal doručit kytici růží. Očividně tím považoval svůj příspěvek k současnému dění za dostatečný.

„Ollie, než si tatínek vyřídí tu neodkladnou záležitost, mohl by ses postarat, aby všechny krabice s nápisem ,pokoj pro hosty‘ skončily v patře?“

„Jasně. A moje věci přijdou do předního pokoje, že jo?“ Zamračila jsem se. „Ty máš ložnici s okny na zahradu.“

„Ale ten chce přece Hanna.“

Zavrtěla jsem hlavou. „Tohle jsme už vyřešili, když jsme dům viděli poprvé.“

Ollie pokrčil rameny. „Tvrdila mi, že jsem stejně pryč na univerzitě, a tak má právo na největší pokoj.“

„Neříkal jsi, že za rok bys rád našel místo v Londýně a nějaký čas odtud dojížděl?“

Je snad zločin cítit jiskřičku radosti při pomyšlení, že se Ollie opět přistěhuje domů, i když v příštím roce mu bude už dvaadvacet a měl by si hledat vlastní cestu životem? Ollie, ten jediný člověk na světě, jehož aspoň občas napadlo se mě zeptat: „A jak ses dneska měla ty?“ Na rozdíl od Jacka, který se často vracel domů s telefonem na uchu a nevěnoval mi ani pohled. Nebo Hanna, která se většinou ani neobtěžovala pozdravit a rovnou zavrčela „Co bude k večeři?“, aby pak skoro bez výjimky zvedla oči ke stropu a se zhnuseným úšklebkem sykla „Už zase?“, jako bych jí nabídla žraločí biftek ve švestkové omáčce.

Ollie se soustředil na odtrhávání hnědé lepicí pásky z jedné krabice.

„Když to půjde, zůstal bych v Bathu.“

Zachmuřeně jsem vzala na vědomí, že se mi opět rozplynul jeden sen. „Nebudu teď všechno měnit na poslední chvíli. Ostatně její pokoj je menší jen o arkýř. Budeme se držet původního plánu a za rok se uvidí, jestli něco měnit. Kde je vlastně Hanna?“ rozhlédla jsem se.

„Šla to trochu okouknout kolem.“

Daleko spíš šla čmuchat po chlapcích v sousedství. Opice jedna. V duchu jsem se modlila, aby o dva vchody dál nebydlel nějaký pěkný kluk. Odtáhla jsem žehlicí prkno do úklidové komory. Titch, naše německá doga, spatřil šanci k útěku a prodral se kolem mě. Vrazil do stěhováka a málem se nechal rozplácnout přinášenou pohovkou, takže si vysloužil spršku nadávek. Na další šálek čaje může stěhovák zapomenout, sprosťárny si v tomhle domě můžu dovolit jenom já.

„Radši toho psa zavřete, ať se o něj někdo nepřerazí!“

Povytáhla jsem obočí. Stěhovákovi očividně nedošlo, že Titch není pes, který by se dal zavřít. Titch totiž zastával názor, že má daleko větší práva než jeho lidská rodina. Přivolala jsem ho k sobě. Zdráhavě poslechl a vrtěl ocasem tak mohutně, až shodil jednu z vybalených váz. Trochu provinile jsem vyprskla smíchy, protože váza byla svatební dar. Jack si ani nevšimne, že chybí. S výjimkou mísy, na které bylo vyryto Jack a Gisela 7. říjen 1995, by zřejmě nedokázal v domě ukázat na jedinou věc, která patřila ke svatebním darům.

Houkla jsem na Ollieho: „Řekni otci, ať skončí s tím telefonováním. A ještě požádej stěhováky, ať zkusí najít krabici označenou kuchyňský úklid, potřebuju rejžák a prachovku. Až zahlédneš Hannu, pošli ji sem. Měla by uklidit sklenice dřív, než Titch stihne roztřískat další věci.“

Ollie se odloudal ven se stejným nadšením jako Titch cestou k veterináři. Samozřejmě jsme si na stěhování domácnosti vybrali ten nejteplejší den v roce. Vybalila jsem teprve pár krabic a už jsem byla doslova zalitá potem. Nadšené rozjaření vystřídala podrážděnost a moje představa šťastné rodiny společně budující nové hnízdečko se rozplynula jako pára nad hrncem. Ohlédla jsem se přes ulici na ženu v čísle sedmnáct. Její dcera pilně běhala ven a zase dovnitř, tahala krabice a pomáhala odnášet nábytek do domu. Hanna byla sluníčko, pokud šlo o výběr zvukového systému nebo o vyškemrání nové televize, ale při vybalování příborů a jejich ukládání do myčky se tvářila naštvaně a k zešílení znuděně.

Špičkou boty jsem rozhrnula střepy rozbité vázy a vyhlédla ven ze dveří, zda některý z ostatních tří členů naší rodiny vybalí a uklidí aspoň vidličku. Nikdo se neukázal, proto jsem vyběhla ven a s líbeznou jízlivostí se usmála na stěhováky, kteří si právě dopřávali pauzu na cigaretu. Zajímalo by mě, od kolika klientů odjíždějí s úsměškem: „Tomu manželství dávám šest měsíců.“ Ollieho jsem zahlédla u protějšího domu, jak klábosí s tím děvčetem a nenápadně předvádí své bicepsy. Po otci sousední rodiny nebylo ani vidu, ani slechu, pokud to tedy nebyl ten chlápek v tričku s Black Sabbath, který právě zvedal pohovku.

Hanna se loudala po ulici, a tak jsem na ni mávla, ať si pospíší. Jen zvedla ruce nad hlavu s otráveným výrazem „Co je?“ Současně s tím mi Jack přes čelní sklo svého auta zuřivě ukazoval pět prstů, jakože k dispozici bude už za pět minut.

Kašlu na růže! Hlavně už schovej ten podělaný telefon!

Fotografie: Všichni čtyři stojí před domovními dveřmi a se širokým úsměvem hledí do fotoaparátu. Gisela se tváří tiskne k Jackově tváři.

Krabice úhledně vyrovnané v bílé kuchyni s lesklým pultem z šedé žuly a s obří kyticí růží uprostřed stolu vedle láhve šampaňského.

Popisek: Tak jsme se dočkali – jsme v novém domově! Ještě zbývá vybalit „pár“ krabic, ale aspoň že manžel nezapomněl na to základní… růže a šampus!

#MilacekManzilek #NovyDomov #Stehovani #Nadseni #RodinneDobrodružstvi

3. KAPITOLA

Sally

sobota 1. července

„Snídaně do postele pro mou životní lásku!“ zahlaholil Chris, když s podnosem v rukou překročil práh. „Musíš vyzkoušet tu sprchu. Má mnohem větší tlak než ta stará. Rozhodli jsme se správně pro dvě sprchy místo vany.“ Podal mi skleničku a přiťuknul si se mnou. „Na zdraví! Na nás a náš nový šťastný domov.“

Radši jsem se nezeptala, kterou láhev šampaňského pokazil šplíchancem pomerančového džusu (prosím, ať to není luxusní Henri Chauvet, které jsem koupila při poslední pracovní cestě), jen jsem mu pocuchala vlhké vlasy. Nebýt těch jemných vrásek kolem očí, nezdál by se ve svých šestatřiceti ani o den starší, než když jsem se s ním před pár lety seznámila jako čerstvá absolventka univerzity.

Vzal mi skleničku z ruky a začal mě líbat na krk. „Podle mě je načase tu novou ložnici pokřtít.“

Zatěkala jsem očima ke dveřím na chodbu. Nemohla jsem si pomoct, ale už při prvním pohledu na plánek domu mě zaujal pokojík naproti ložnici. Kdykoliv jsem ho míjela, představila jsem si světle zelené tapety se vzorkem z kreslených plachetnic a u stropu zavěšený kolotoč z bambusu. Žádný křiklavě barevný plast ani pitomé lampičky na klíček či baterii, které vyhrávají „Mrkni na mě, hvězdičko“. Takový kýč by Chris v domě nesnesl. Ale nakonec možná i on pochopí, že náš dům se čtyřmi ložnicemi se dá využít líp než jako skladiště knih o vojenské historii a výstavka nejmodernějších lesklých vodovodních kohoutků.

Oběma rukama mi vyhrnul noční košili a přilehl na mě.

Zaváhala jsem a na okamžik si v duchu představila tu dojemnou nádheru, až se za osmnáct let budu romanticky svěřovat plavovlasému studentíkovi: „Byl jsi náš nečekaný dárek do nového domova.“

Kdoví, třeba jsem dostala vytouženou šanci. Nemusela bych s Chrisem nic probírat, stačí se vymluvit na zatmění mozku z vášně. Chris by si nejspíš nevzpomněl. Odjakživa jsem pohrdala ženami, které jen ležérně mávnou rukou se slovy: „Co mužský neví, to ho netrápí.“ Ale já k nim nechtěla patřit. Nechtěla jsem, aby se to stalo takhle, podvodem.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA