ZTRACENÁ DCERA

Rick Mofina

ZTRACENÁ DCERA

Rick Mofina: Ztracená dcera

MISSING DAUGHTER

© 2019 by Highway Nine, Inc.

Translation copyright © [year] by [translator] or [copyright holder].

All rights reserved including the right of reproduction in whole, or in part in any form.

This edition is published by arrangement with Harlequin Books S.A.

This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination, or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, business establishments, events, or locales are entirely coincidental.

Translation © Renáta Tetřevová, 2020

ISBN 978-80-249-4139-4

Tato kniha je pro mého bratra Stephena

Žal plní místo vzdáleného dítka

William Shakespeare, Král Jan, dějství III., scéna IV.

KNIHA PRVNÍ

1. KAPITOLA

BYLA TÉMĚŘ PŮLNOC, když se Ryan a Karen Laneovi vrátili z večeře a kina domů. Ani jeden netušil, že se jim během pár hodin změní život navěky.

Ryan zaparkoval Ford Escape před domem vedle své dodávky. Karen vystoupila jako první, malinko naježená, protože Ryan byl po celý večer dost protivný. Zabouchla dveře s větší silou, než bylo třeba. Ryan se zhluboka nadechl a zadíval se na nápis na dveřích dodávky – Lane & synové, stavební práce. Než se vydal za manželkou do jejich domu v západní části Syracuse, přemítal, co všechno tato slova znamenají.

Uvnitř ucítil vůni feferonek a cibule. Zdálo se mu, že ve vzduchu se vznáší i slabý odér marihuany. Karen si v kuchyni povídala s Crystal, sedmnáctiletou slečnou na hlídání.

„Ach, ano, byli hodní, paní Laneová,“ říkala právě Crystal. „Tyler mi povídal, že když už mu je teď třináct, nepotřebuje žádnou chůvu.“

„Nesmysl. Je to pořád malý kluk, i když se mu to nelíbí.“

Ryan na stole spočítal čtyři prázdné plechovky od limonády. Věděl, že děti a Crystal nikdy k pizze nevypijí víc než každý jednu. Pak si všiml, že na kuchyňské lince leží velká prázdná taška, a mrkl na Crystal, která si jeho pohledu všimla. Hned pustila vodu, aby umyla nádobí, a rychle posbírala krabici od pizzy a plechovky, jako by chtěla skrýt důkazy.

„Nech to být,“ namítla Karen. „Já to udělám…“

„Tys tu někoho měla, Crystal?“ zeptal se Ryan. Dívka se na něj podívala a několikrát zamrkala.

„Ne, neměla, pane Lane.“

„Nepozvala sis sem svého kluka, když šly děti spát?“

„Ne, pane Lane.“

„Tak proč tu jsou čtyři plechovky, když jste byli jen tři?“

„Přivezli je s objednávkou. Vypila jsem dvě.“

„Znáš pravidla a víš, co se stane, když je porušíš.“ Crystal se otočila na Karen.

„Panebože, vy mě vyhodíte?“

„Ne,“ odpověděla Karen a zamračila se na Ryana. „Proč bychom měli? Nikdo nikoho nevyhazuje. Ryane, řekla, že tu nikoho neměla. Promiň, Crystal, jsme jen oba malinko unavení.“ Sáhla do kabelky pro peněženku a vytáhla dvě dvacky. Ryan to považoval za fůru peněz, obzvlášť teď za dané situace. Karen ho ale nepřetržitě ujišťovala, že je Crystal levná. Předala dívce hotovost a prohlásila: „Odvezu tě domů, zlato.“

Crystal neřekla ani slovo a bez hnutí oba sledovala. Rozpačitý okamžik ukončilo až světlo reflektorů, které se mihlo po stěnách.

„Děkuji, paní Laneová, ale poslala jsem textovku Zachovi. To je on.“

„Chlapec je nějak moc rychlý,“ zabručel Ryan.

„Napsala jsem mu hned, jak jsem vás viděla přijíždět. Nebydlí daleko. Děkuji vám, paní Laneová.“ Crystal popadla peníze a sáčko, přehodila si tašku přes rameno a vyrazila ke dveřím.

„Crystal. Počkej!“ zavolala za ní Karen.

Chytila ji až u dveří. „Nic si z mého manžela nedělej. Všechno je v pořádku.“

„Paní Laneová, mám Maddie a Tylera opravdu ráda.“ Crystal potlačovala slzy.

„A oni mají rádi tebe. Vážně je všechno v pořádku. Podívej, my teď máme jisté potíže, ale s tebou to nemá nic společného, ano, zlato?“

Crystal chvíli vstřebávala vysvětlení, pak kývla a sáhla po klice.

Karen nechala Ryana v kuchyni a vydala se chodbou zkontrolovat děti. Začala u dcery Maddison.

Tiše otevřela dveře a spatřila dceru, jak leží na boku, jednu nohu vystrčenou ven z pod deky. Karen ji celou přikryla a rozhlédla se po pokoji mírně provoněném šamponem. Tapeta na stropě zářila tmavými srpky měsíců a hvězd, na zdech visely plakáty slavných zpěváků a police byly plné plyšáků. Maddison svírala v ruce mobil. Karen jí ho opatrně sebrala a položila ho na noční stolek.

Tyhle dnešní děti.

Karen se trošičku sevřelo srdce. Maddison stejně jako její bratr rychle dospívala a z malé holčičky se stávala velká slečna. Karen na tu změnu ještě nebyla připravená. Hned si vzpomněla na nedávnou hádku kvůli nějakému klukovi, se kterým dcera chtěla jít na rande.

„Říkám ti, že ne. Žádné rande. Vždyť je ti jen dvanáct, Maddie!“

„Na svůj věk jsem ale vyspělá. Ty vůbec ničemu nerozumíš, mami!“

Karen se na dceru unaveně usmála a zalil ji mateřský chápavý soucit. Ale rozumím, miláčku. V životě je spousta věcí, které teprve musíš pochopit. Věř mi.

Něžně pohladila dceru po vlasech.

Ale hlavně si pamatuj, že tě miluji víc, než si myslíš.

Karen zavřela dveře, přešla chodbu a vstoupila do pokoje syna Tylera. Byl to drsňák. Stěny si vyzdobil plakáty s vrtulníky Černý jestřáb, vojenskými terénními vozy Humvee a útočícími armádními letadly Hercules. Na poličkách měl vystavené poháry, plakety, fotografie, komiksy a sbírku loveckých nožů. Na stole hned vedle upatlaného počítače ležela herní konzole. Tyler toužil po novém laptopu, ale takový výdaj si v současnosti nemohli dovolit. Karen se zadívala do prázdných očí lebky umístěné v knihovně. Šlo o plastový model v životní velikosti, který mu dal nějaký kamarád.

Z téhle věci mi pokaždé naskakuje husí kůže.

V koutě na hromadě oblečení se jako raketa tyčil skateboard.

Karen se dotkla fotografie, kterou udělala, když kempovali nedaleko Lake Placid. Tyler a Maddie se na ní rozpustile smáli a Tyler ji objímal. A teď tu ten velký bratr a ochránce spal na břiše.

Miluji tě, broučku.

Políbila ho na tvář a odešla. Když za sebou zavřela, zamyslela se nad vlastním životem. Možná není dokonalý, jako bývá ve filmech a knížkách.

A možná nejsem dokonalá já. Jenže kdo je?

Chtěla se stát ošetřovatelkou a místo toho trčí za kasou supermarketu. Ryanovi se v práci nedaří, a tak nezažívají zrovna pěkné časy. Karen však byla i tak vděčná. Neměla sice, co chtěla, ale nestrádala a považovala se za požehnanou ženu.

Ryan zůstal v kuchyni sám a nalil si sklenici mléka.

Co teď, krucinál, budu dělat?

Sklesle pil, díval se z okna a v tmavé noci hledal odpovědi. V duchu si znovu přehrával setkání v bance. Seděl za stolem naproti Henrymu Driscollovi, manažerovi, který posuzoval žádost o půjčku, jež měla zachránit jeho živnost.

Zatímco Driscoll cosi ťukal do klávesnice a kalkulačky, Ryan si prohlížel diplomy a ocenění na zdi a pak mu oči sklouzly ke stolku na fotografie Driscolla a usmívající se atraktivní ženy. Na jednom snímku stáli před římským Koloseem, na druhém před Eiffelovou věží v Paříži.

Rychle shrnul vlastní život. Ani on, ani Karen neměli vysokoškolské vzdělání. Karen byla pokladní. Nikdy v Evropě nebyli. Otočil snubním prstenem a sklopil oči k mozolnatým rukám. Kůži na palcích měl vysušenou a popraskanou. Pořádně se neumyl, a tak měl stále na odřených kloubech zbytky malých bílých stříkanců barvy. Tohle byl jeho diplom získaný prací stavaře. Tuhle profesi miloval a byla na něm znát.

Mám ruce jako stařec.

Vzpomněl si na svého sedm let mrtvého otce. To on založil firmu a doufal, že ji po něm jednou převezmou jeho synové Ryan a Cole. Colea zedničina nezajímala, ale Ryanovi se líbila hned od střední, když se v létě o prázdninách zaučoval. Tahal se s velkými překližkami, zvedal pytle se sádrou, pochopil, jak pracovat s olovnicí, zdít na sucho, namíchat správné poměry, omítnout zeď, zaspárovat. Stavařinu považoval za umění. Bylo mu ctí stavět nové zdi a stropy, vybudovat prostory, ve kterých lidé žili a pracovali.

Driscoll se opřel a židle zavrzala. Zavrtěl hlavou.

„Je mi líto, pane Lane, ale vaši žádost o podnikatelskou půjčku musíme zamítnout.“

„Vždyť ji chci jen krátkodobě.“

„Vzhledem k vaší současné finanční situaci jsou splátky až příliš vysoké.“

Ryan na něj vytřeštil oči. Driscolla dosud neznal. Přidělili mu ho po fúzi bank. Manažer se naklonil dopředu.

„Pane Lane, nebudu chodit kolem horké kaše. Jistě znáte fakta. Půjčku na podnikání jste si navýšil už několikrát. Váš příjem za poslední tři kvartály šel dolů, příliv peněz nic moc a nedávno jste přišel o dvě významné zakázky, což vám rovněž uškodilo. Tíží vás dluhy. Zaměstnáváte pět lidí, včetně sebe. Jste v nájmu, platíte pojistku na obchod a splácíte dodávku.“

„Jakmile město schválí tři nové developerské projekty, všechno se zase pohne. Bude práce. Já jen teď potřebuju kapitál, abychom přežili těžké časy.“

„Plánované stavby automaticky neznamenají, že nějaký kontrakt dostanete. Tím ručit nemůžete.“

„A co naše životní pojistky? Moje, mé ženy, syna a dcery? Těmi ručit můžu?“

„U některých bank ano, ale ne u té naší. Omlouvám se, ale další dluhy tady neobhájíte, dokud budete mít i nadále tak nízké příjmy. Procedura zpracování malé půjčky probíhá stejně jako v případě velké. Pravda je taková, že od konsolidace našeho peněžního ústavu si dáváme pozor na rizika.“

„Moje rodina vlastní firmu třicet let a nikdy jsme nezůstali nikomu nic dlužni. Nikdy.“

„Já tomu rozumím a respektuji to, ale stav vašeho konta se tenčí.“ Driscoll se zadíval na cifry zaznamenané ve žlutém notesu, chvíli cosi počítal na kalkulačce a pak vynesl verdikt nad Ryanovou firmou:

„Podívejte, je téměř jisté, že Lane & synové vydrží tak osm, přinejlepším devět měsíců. Riskujete bankrot. Měl byste zvážit prodej nebo zastavení činnosti.“

„Mám to zavřít?“

Ryanovi bleskla hlavou vzpomínka na zimní rána, kdy se díval, jak jeho otec u kuchyňského stolu popíjí kávu, než se vypraví setmělou ulicí do práce. Vracel se za tmy s prázdným ešusem, zaprášený od sádry, ruce pocákané barvou.

A do těch rukou mu pak v nemocnici zavedli hadičky, když dostal rakovinu.

Ryan civěl na bankéřovu bělostnou košili, precizně uvázanou kravatu a na obvaz na změkčilém prstu. Asi se řízl o papír. Driscoll šmahem odsoudil k zániku firmu, kterou tvrdě vybudoval otec a svěřil ji jemu.

Driscoll si odkašlal. „Je mi líto, Ryane, ale taková je realita.“

„Realita? To myslíte vážně?!“

Ryan se tak rozhorlil, až se Driscoll zarazil. Když Ryan vstal a nasupeně si ho měřil, bankéřovi poskakoval ohryzek nahoru dolů.

Ještě teď v kuchyni, zatímco se díval na noční oblohu, supěl. Neodreagoval se ani po filmu, na který ho Karen vytáhla, „aby na chvíli přišel na jiné myšlenky“. Thrilleru o špionech a vrazích stěží věnoval pozornost.

Náhle na rameni ucítil dotek.

„Nemyslíš, že jsi byl na Crystal kapánek tvrdý?“ zeptala se Karen.

„Měla tu Zacha.“

„Také nám kdysi bylo sedmnáct. Kromě toho, ona za nic nemůže.“ Otočil se k manželce. Věděl, že má pravdu.

„Nemůžu o firmu přijít.“

„Tak požádej o pomoc Colea, jak jsem ti radila. Nic jiného ti stejně nezbývá.“

„To nepřipadá v úvahu.“

„Ale potom, co ti řekli v bance, možná bys mohl…“

„Nepůjdu za ním. Tečka!“

„Dobrá.“ Karen se protentokrát stáhla. Pohladila ho po rameni a dál se s ním nepřela. Ryan dopil mléko. Pak se sebrali a šli spát.

Později v noci se Tyler probudil.

Měl po pizze, kterou snědl k večeři, žízeň, a tak zamířil do koupelny, aby se napil vody. U sestřiných dveří se zarazil.

Uvnitř zaslechl tlumené hlasy.

Co to tak pozdě vyvádí? napadlo ho. Celý rozespalý ale pokrčil rameny, napil se a vrátil se do postele. Asi si pouští video nebo s někým klábosí po telefonu. Jako obvykle.

2. KAPITOLA

RÁNO RYAN SEDĚL za kuchyňským stolem a na tabletu procházel státní a místní finanční programy pro malé podnikatele.

Zatímco mu Karen dolévala kávu do otlučeného hrnku s nápisem

Báječný taťka, který dostal ke dni otců, mrkla na monitor.

„Jak to vypadá?“ zeptala se a sáhla po vlastním šálku na lince.

„Žádná sláva.“

„Měl by sis promluvit s Colem.“

„Karen,“ zavrčel ledově.

„Moc možností nemáš.“

„Já za ním nepůjdu!“ Zvedl hrnek, aby se napil, pohlédl na ženu a překvapilo ho, proč má na sobě firemní halenu. „Ty jdeš dneska do práce? Vždyť je sobota.“

„Včera jsem ti říkala, že jsem si vzala přesčasy.“

„Nějak jsem to přeslechl, promiň.“

Karen si dramaticky povzdechla. Nemínila se hádat, ale dráždilo ji, že Ryan nechce požádat o pomoc staršího bratra. Na okamžik zavřela oči a raději změnila téma.

„Takže dneska budeš šoféra dělat ty. Odvezeš Maddie v devět na gymnastiku a Tylera na půl desátou do školy. Pomáhá stavět scénu na divadelní představení.“

„Dobře.“

„Musím se přichystat,“ kývla.

V tu chvíli se objevil Tyler v džínách a modré mikině s kapucí, vlasy rozcuchané.

„Mami, uděláš mi francouzský toust?“ Zvedl oči od mobilu.

„Řekni si tátovi, zlato. Já jdu do práce.“

„Vždyť je sobota.“

„Copak mě tady nikdo neposlouchá?“

Karen obrátila oči v sloup, usmála se a dopila kávu.

„Tati,“ otočil se chlapec, „uděláš mi ten toust?“

„Minutku, kámo,“ zamumlal Ryan, který se na tabletu začetl do jedné nabídky. „Běž zatím vzbudit sestru, prosím.“

„Maddie!“ zakřičel Tyler a pak jí poslal textovku.

„Skoč pro ni nahoru,“ vyzval ho otec.

Tyler se otočil a zmizel zpátky na chodbě. Karen opláchla svůj hrnek.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

KNIHA PRVNÍ

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA