Copyright © 2019 by Peter Lehr

Originally published by Yale University Press

Translation © Dalibor Míček, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6726-5

ÚVOD

NEČEKANÝ NÁVRAT PIRÁTSTVÍ

Ponurý listopadový den. Loď plavící se ze Šanghaje do Port Klangu v Malajsii si razí cestu vlnami Jihočínského moře. Posádka třiadvaceti námořníků koná svou práci a nevšímá si desítek malých rybářských člunů, které plují v její blízkosti. Vtom se na palubu zničehonic vyšplhá několik po zuby ozbrojených mužů, kteří mávají dlouhými noži a střelnými zbraněmi. Ozbrojenci rychle přemohou vyděšenou posádku a uvězní ji v nákladovém prostoru. O něco později jsou zajatci se zavázanýma očima vyvedeni zpátky na palubu. Útočníci je dostrkají k zábradlí a tam je zmlátí palicemi, pobodají nebo postřílejí. Konečný osud je pro všechny stejný: všech třiadvacet, někteří ještě živí, je shozeno přes palubu, aby se odstranily všechny stopy hrůzného zločinu. Údajně „i za takzvaného zlatého věku pirátství v sedmnáctém a osmnáctém století jen zřídka došlo k bestiálnějšímu a chladnokrevnějšímu vraždění, než jakého se dopustili ti, kteří přepadli tuto loď“.1 Jenže k útoku nedošlo kdysi ve vzdálené minulosti – odehrál se dne 16. listopadu 1998 a jeho obětí se stala loď pro přepravu sypkého zboží MV (motor vessel – motorové plavidlo) Cheung Son.

Masakr na lodi Cheung Son a další podobné události, k nimž došlo v devadesátých letech minulého století, mají jedno společné: přes veškeré barbarství prošly v podstatě nepovšimnuty. Pokud se vůbec pirátství dostalo do pozornosti širší veřejnosti, bylo to obvykle prostřednictvím zbeletrizovaných příběhů, jako je například román Roberta Louise Stevensona Ostrov pokladů nebo hollywoodské filmy Černý pirát (1926) s Douglasem Fairbanksem, Kapitán Blood (1935) s Errolem Flynnem nebo moderní a velmi úspěšná série Piráti z Karibiku (od 2003) s Johnnym Deppem. Piráti, kteří v těchto knihách a filmech vystupují, nejsou nic než romantické stereotypy temperamentních elegantních hrdinů, na hony vzdálených realitě.2 Mimo relativně úzký okruh vysokoškolských odborníků – a samozřejmě samotných mořeplavců a organizací odpovědných za udržování práva a pořádků na mořích a oceánech – panovalo přesvědčení, že hrozba pirátských útoků dávno pominula a že samotný termín „pirátství“ je spojován spíše s různými formami krádeže duševního vlastnictví než se zločiny na moři, odkud ve skutečnosti pochází. Situace se změnila až v listopadu 2005, kdy na mezinárodní scénu vstoupil nový druh námořních pirátů – somálští piráti. Ti rychle získali celosvětovou proslulost, když bezostyšně napadli moderní výletní loď.

Loď Seabourn Spirit^3 rozhodně nepatřila k polorozpadlým plavidlům, jaká obvykle pendlují vodami kolem Afrického rohu. Byl to nejmodernější luxusní výletní koráb, jehož stošedesátičtyřčlenná posádka se starala o 208 bohatých pasažérů, a podle každoročního hlasování čtenářů magazínu Condé Nast Traveller byl právě vyhlášen nejlepší malou výletní lodí. V listopadu 2005 vykonávala vyhlídkovou plavbu z egyptské Alexandrie do Singapuru. Dvě stovky cestujících si již vychutnaly cestu Rudým mořem a přes úžinu Bab-al-Mandab do Adenského zálivu a těšily se na návštěvu Mombasy, následujícího přístavu na trase.

V časných ranních hodinách soboty 5. listopadu, konkrétně v pět třicet místního času, ve vzdálenosti asi sto námořních mil (185 km) od Banaadirského pobřeží v Somálsku většina lidí na palubě ještě spala. Na můstku probíhala obvyklá činnost: monitorování pozic ostatních plavidel na radaru a pozorné sledování malých rybářských člunů, které křižovaly před přídí mnohem větší lodi a zcela přitom ignorovaly pravidla o přednosti v plavbě. Vtom náhle dva čluny zamířily vysokou rychlostí přímo k výletní lodi. Posádka na můstku je zprvu sledovala s mírným pobavením, které se však rychle změnilo ve zděšení: muži ve člunu mávali útočnými puškami a ručními reaktivními granátomety (RPG). Osazenstvu můstku bezpochyby trvalo několik vteřin, než pochopilo, že na ně zaútočili piráti. Přestože v předchozích měsících došlo v těchto vodách k několika incidentům, odehrály se mnohem blíže pobřeží a jejich cílem byla malá místní plavidla, nikoliv nejmodernější západní výletní loď. Nikoho by ani ve snu nenapadlo, že se piráti odváží zaútočit na takové plavidlo.

Bez ohledu na překvapení kapitán Sven Erik Pedersen okamžitě vyhlásil poplach a Seabourn Spirit zvýšila rychlost. Kapitán hodlal dvěma sotva sedmimetrovým laminátovým člunům prostě a jednoduše ujet, případně je nabrat taranem. Lodní ochranka, zburcovaná vyhlášeným poplachem, se bez váhání pustila do akce. Její velitel, bývalý policista Michael Groves, nechal na rychle se blížící a divoce střílející piráty namířit vysokotlakou hasičskou proudnici v naději, že jejich malé čluny zaplaví vodou, zatímco strážní důstojník Som Bahadur, někdejší příslušník gurkhského armádního pluku, přiskočil k lodnímu „zvukovému dělu“, které vydávalo uši drásající vysokofrekvenční tón, jenž měl útočníky odradit od přílišného přiblížení. Nakonec kombinace úhybných manévrů, vysokotlaké proudnice a zvukového děla stačila k setřesení pirátů, kteří se ztratili v ranní mlze. Kromě Soma Bahadura, jehož poranily střepiny šrapnelu, vyvázli všichni ostatní bez jediného škrábnutí, ale jeden z reaktivních granátů prorazil trup a poškodil luxusní kajutu. Další se neškodně odrazil od lodní zádě.

Sečteno a podtrženo, situace, která se mohla vyvinout v dlouhodobou krizi spojenou se zadržováním rukojmích, nakonec dopadla navýsost šťastně, napadené lodi se podařilo uniknout se všemi cestujícími i posádkou. Z bezpečnostních důvodů se loď odchýlila od původního plánu a místo do Mombasy zamířila do Port Victoria. Do Singapuru dorazila přesně načas a pasažéři ji opustili bohatší o napínavý příběh, který mohli vyprávět příbuzným a známým.4

V následujících letech si mezinárodní veřejnost musela na nestydaté útoky somálských pirátů zvyknout. Avšak v listopadu 2005 se tento incident natolik vymykal normálu, že mnozí pozorovatelé, mezi nimi i tehdejší australský ministr zahraničí Alexander Downer, váhali označit ho termínem „pirátství“ – útok pokládali spíš za čin námořního terorismu, za nímž nejspíš stála Al-Kajdá. Jak proboha mohly dvě čtveřice pirátů vůbec doufat, že se jim podaří unést moderní, 134 metry dlouhou loď s několika stovkami lidí na palubě? Osm mužů by se takového plavidla přece nemohlo zmocnit a ovládnout ho. Pochybovačům teprve postupně docházelo, že skutečně šlo o pirátský útok a že odvážní, pragmatičtí somálští piráti ozbrojení útočnými puškami a granátomety nezaváhají před pokusem o únos desítek, dokonce stovek snadno zastrašitelných a většinou neozbrojených cestujících a členů posádky. Od té chvíle museli fiktivní piráti z Karibiku svádět tuhé boje se skutečnými somálskými piráty o palcové novinové titulky a o podobu „stereotypních představ dobrých lodí“.5 Některé odvážné akce somálských pirátů pronikly dokonce na filmové plátno: zpackaný únos kontejnerové lodi MV Maersk Alabama, plující pod americkou vlajkou, byl zfilmován pod názvem Kapitán Phillips s Tomem Hanksem v titulní roli a stal se trhákem roku 2013.

V dubnu 2009 dopravovala Maersk Alabama potravinovou pomoc do Somálska sužovaného hladomorem. Vzhledem k neutěšené bezpečnostní situaci ve většině somálských přístavů směřovala do keňské Mombasy, což ovšem pořád znamenalo, že se loď musela plavit vodami zamořenými piráty podél somálského pobřeží. A 8. dubna asi 240 námořních mil (445 km) od pobřeží poloautonomní somálské provincie Puntland se k pomalu plující kontejnerové lodi skutečně přiblížil člun se čtyřmi ozbrojenými muži. Stejně jako posádka Seabourn Spirit se i námořníci na můstku Maersk Alabamy pokusili piráty setřást úhybnými manévry a zabránit jim ve vstupu na palubu. Přestože se jim podařilo zaplavit člun útočníků, Somálci se na palubu nakonec dostali. Posádka ustoupila na druhou obrannou linii v podobě „citadely“ (něco jako úkryty v některých luxusních domech), kde mohla vzdorovat útoku a odkud mohla přivolat pomoc a ovládat loď. Štěstí se však k mužům z Maersk Alabamy znovu obrátilo zády: přestože většina členů posádky, kterou tvořili vesměs Američané, včas unikla do citadely, pirátům se podařilo překvapit velitele lodi kapitána Richarda Phillipse a zástupce hlavního inženýra Zahida Rezu a zajmout je jako rukojmí. I posádka kupodivu získala rukojmího, a to přímo samotného vůdce pirátského gangu, jenž donutil Zahida Rezu, aby ho provedl po celé lodi, a hlavní inženýr Mike Perry jej před strojovnou přemohl. Vznikla dramatická patová situace: na jedné straně zbylí tři piráti se zajatým kapitánem Phillipsem, na druhé devatenáct členů americké posádky s polapeným vůdcem pirátů. Po několika horečných pokusech o vyjednávání se obě strany dohodly na výměně rukojmích a na tom, že pirátům bude umožněno opustit nákladní loď na jednom z oranžových záchranných člunů, protože jejich vlastní plavidlo se potopilo. Piráti však dohodu nedodrželi a odpluli i s kapitánem Phillipsem.

Posádka samozřejmě volala o pomoc a na místo činu rychle dorazilo několik amerických válečných lodí. I ty se však ocitly tváří v tvář ošemetné situaci: čtyři dobře ozbrojení somálští piráti zadržovali rukojmího na osm a půl metru dlouhém záchranném člunu, který se divoce pohupoval na rozbouřeném moři. Krize brzy vyvrcholila. Jeden z pirátů vstoupil kvůli vyjednávání na palubu USS Bainbridge a v mířidlech připravených odstřelovačů elitní námořní jednotky SEAL se náhle vynořily tři zřetelné cíle. Silueta jednoho piráta se zřetelně rýsovala proti mořské hladině – znepokojující bylo, že tento ozbrojenec mířil útočnou puškou na hlavu kapitána Phillipse – a zbylí dva se vykláněli z okének záchranného člunu, aby se nadýchali čerstvého vzduchu. Stačilo pár přesně mířených výstřelů – tři piráti byli mrtví a kapitán Phillips volný. Jediný přeživší pirát byl později odsouzen na třiatřicet let a devět měsíců v přísně střeženém americkém vězení.

Dnes nejsou Somálci jediní, kdo riskují život jako piráti v naději na zbohatnutí. V současné době se stejně chová i spousta Nigerijců v Guinejském zálivu a znovu stoupá počet pirátských incidentů v Malackém průlivu a v Jihočínském moři.

Pirátství je na vzestupu a projevuje se to nejen v novinových titulcích a ve filmovém a zábavním průmyslu, ale také v záplavě dokumentárních filmů, článků a knih o této problematice a v řadě vědeckých konferencí pořádaných po celém světě, které společně řeší otázku, proč počet pirátských útoků začal od osmdesátých let minulého století tak dramaticky stoupat. V důsledku nástupu globalizace a uvolnění pravidel mezinárodního obchodu koncem sedmdesátých let zaznamenala podstatný nárůst námořní přeprava a po rozpadu Sovětského svazu a konci studené války, k nimž došlo zhruba o deset let později, zmizela z mnoha oblastí světového oceánu válečná plavidla, která tam dříve hlídkovala. Z pohledu pirátů to znamenalo zvýšení počtu potenciálních cílů a snížení rizika dopadení. Byla také publikována řada podrobných vědeckých studií zaměřených na motivaci pirátů, které zkoumají individuální rozhodnutí stát se pirátem moderní doby. Přestože jsou tyto studie zajímavé a zasvěcené, poskytují jen nevyvážený obraz, neboť se soustřeďují na konkrétní oblasti a nenabízejí srovnání regionů ovlivněných piráty v dnešní i minulé době. Proto zůstává mnoho důležitých otázek nezodpovězených. Jsou dnešní motivy, proč se jednotlivec stane pirátem, stejné jako před staletími? Můžeme z minulých pokusů omezit pirátství čerpat poučení, která by nám pomohla i dnes? Ze všeho nejdůležitější otázka ovšem zní: Jestliže je současná námořní síla světových mocností mnohem větší než kdy v minulosti, proč se jim dosud nepodařilo skoncovat s pirátstvím jednou provždy? Proč pirátství stále přežívá navzdory všem okolnostem stojícím proti němu? Tato kniha na tyto otázky odpovídá, zaměřuje se na pouť pirátství staletími: stát se pirátem, být pirátem a nakonec odpoutat se od pirátského řemesla.6

Pirátství má dlouhou historii a vyskytovalo se v různých přímořských oblastech po celém světě. Nelze mluvit o „typické pirátské kariéře“. Abychom odhalili souvislosti a mezery pirátství v různých kulturách a obdobích, rozdělíme pirátskou pouť geograficky: v jisté době došlo k vzplanutí pirátství ve Středomoří, v severních i východních mořích, což budou hlavní oblasti, na které se tato publikace zaměřuje. Kromě toho je kniha rozdělena na tři historická údobí. První část zkoumá dobu mezi lety 700 a 1500, kdy výše zmíněné tři přímořské oblasti zůstávaly izolovány a tvořily tři nezávislá jeviště pirátských aktivit, která se vzájemně neovlivňovala. Druhá část se soustředí na období mezi roky 1500 a 1914, kdy evropské mocnosti postupně získaly převahu nad tradičními „říšemi střelného prachu“ (osmanská říše, Mughalská říše na indickém subkontinentu a o něco později čínská říše Čching) tím, že si krok za krokem monopolizovaly „čtyři zdroje společenské moci: ideologické, ekonomické, vojenské a politické (v anglické zkratce IEMP) vztahy“.7 Evropa rovněž rozšiřovala sféru svého vlivu v pevninských oblastech. V roce 1500 kontrolovala sedm procent rozlohy souší, zatímco v roce 1800 to již bylo pětatřicet procent a „roku 1914, kdy toto období náhle skončilo […] ovládala čtyřiaosmdesát procent světové pevniny“.8 Uvidíme, že ačkoliv lokální projevy pirátství přetrvávaly, neustálé zasahování evropských mocností do regionálních záležitostí problém pirátství zhoršovalo – jednak importem západních plavidel a zbraní, jednak tím, že již tak výbušnou směsici obohacovalo o západní piráty a dobrodruhy. A konečně třetí část publikace se soustřeďuje na období po roce 1914 až do současnosti a pokouší se vymezit, jak se pirátství rozvinulo nebo změnilo v éře globalizace.

KRÁTKÁ POZNÁMKA O DEFINICÍCH

Je třeba zmínit dva základní pojmy, s nimiž se v knize často setkáme: piráti a privatýři (ve Středomoří označovaní jako korzáři, v Karibiku bukanýři a v holandském jazykovém prostředí kapeři). Brzy uvidíme, že oba druhy námořních predátorů používají totožnou taktiku a podnikají velmi podobné operace. Rozdíl spočívá v tom, že piráti jednají „na vlastní triko“, bez cizího vlivu a bez oprávnění, zatímco privatýři nebo korzáři (termín pochází z latinského cursarius, nájezdník) postupují pod záštitou zákonné moci a jsou vybaveni pověřením (licencí, kaperským listem). Zásadní odlišnost výstižně vyjadřuje definice pirátství v Oxfordském slovníku: „Spáchání loupeže, únosu nebo násilí na moři nebo z moře bez zákonného oprávnění.“9 Extrapolací lze privatýrství definovat jako spáchání loupeže, únosu nebo násilí na moři nebo z moře se zákonným oprávněním. Mnozí protagonisté knihy, s nimiž se setkáme, se pohybují v šedé zóně někde mezi nezákonným pirátstvím a zákonným privatýrstvím – proto je rozumné privatýry do následující diskuse zahrnout.

ČÁST I

IZOLOVANÉ OBLASTI,

OD 700 DO 1500

PŘIPOJENÍ KE ZLOTŘILÉMU ŘÁDU

Proč si lidé zvolí stát se pirátem nebo privatýrem, proč se rozhodnou pro kariéru námořního lupiče? Většina romantických filmů a románů o pirátech nevšímavě opomíjí ošklivou pravdu, že pirátství bylo – a v mnoha přímořských oblastech stále je – velmi nebezpečné povolání, ohrožující přinejmenším zdraví samotného piráta. Člověk, který se pro tuto kariéru rozhodl v minulosti, tak patrně učinil s nadějí na rychlé zbohatnutí. Mnohem pravděpodobněji ho však čekalo utonutí, vyhladovění, úmrtí na kurděje, malárii, mor či jinou z mnoha exotických a tehdy ani nepojmenovaných chorob, doživotní zmrzačení při nehodě či v boji, zabití v bitvě nebo umučení k smrti řadou velmi nepříjemných způsobů, po dopadení mohl zemřít na popravišti nebo shnít ve vězení. Je tedy důležité mít na paměti, že volba pirátství za povolání nemusí být vždy motivována romantickými představami ani láskou k dobrodružství.

Za rozhodnutím stát se pirátem obvykle stála jedna ze dvou hnacích sil. Za prvé neutěšené postavení zavdávající oprávněný důvod ke stížnostem, jako je bída či chudoba, nezaměstnanost, drsné životní podmínky a obecně bezútěšná a beznadějná budoucnost. A za druhé nenasytná touha po bohatství nebo vidina snadno vydělaných peněz. Mocným motivačním faktorem býval rovněž útěk před spravedlností. „Moře vždy sloužilo jako útočiště nezákonných a kriminálních společenských živlů.“10 Přesná směsice zmíněných prvků nezávisela ani tak na zeměpisné oblasti, ale spíše na místních okolnostech, které se v průběhu času mohly podstatně měnit.

V době pozdního středověku, tedy mezi roky 1250 a 1500, existovaly ve Středomoří oblasti, které se těšily hospodářskému růstu, což podnikavým jedincům, zejména velmi zručným řemeslníkům, nabízelo řadu dokonale legálních příležitostí. Na druhé straně bylo možné narazit na místa, kde vládla stagnace a růst nezaměstnanosti ještě urychloval zvyšující se počet obyvatelstva, na oblasti, kde charakteristickou chudobu zhoršovaly neustálé nájezdy a protiútoky různých námořních mocností a jejich loďstev, často podporovaných privatýry – nebo korzáry –, soukromými osobami vybavenými licencí (oficiálním vládním pověřením k vedení kořistnické činnosti na moři), jakož i piráty bez licence. V křesťanských oblastech na středomořském pobřeží profitovaly zavedené námořní mocnosti jako Benátky, Janov a Pisa z prudce rostoucího obchodu s byzantskou říší a s hlavními přístavy muslimských říší, například s Alexandrií, i s přístavy na pobřeží Černého moře, například s Kaffou (dnešní Feodosija). Benátští, janovští a pisánští kupci bohatli na vzácném zboží, mezi něž patřily drahokamy, hedvábí, koření, porcelán, zlato, stříbro, kožešiny a otroci, a spolu s nimi bohatli i alexandrijští a byzantští obchodníci.

Pokud se občané zmíněných vzkvétajících přístavních měst rozhodli pro pirátství, činili tak nejčastěji z touhy po zbohatnutí a stávali se hlavně korzáry, licencovanými piráty. Není překvapením, že se mezi piráty hlásili zejména občané ze spodních příček společenského žebříčku, kteří měli vstupem do tak rizikové profese nejmíň co ztratit, zato mohli nejvíc získat. Například v případě přístavů Bidžája (Alžírsko) a Trapani (Sicílie) se do pirátských aktivit na „zkrácený úvazek“ zapojovali „lidé skromného původu“ jako dělníci, maloobchodníci nebo řemeslníci, rybáři a námořníci.11 Na ostrovech podél námořních tras nuzně se protloukající chudobní rybáři a rolníci určitě sledovali dychtivýma očima těžce naložené obchodní lodě. Tato místa byla obvykle odříznuta od ekonomického pokroku a často se stávala cílem loupeživých nájezdů korzárů, kteří zde lovili otroky a odváželi s sebou vše, co mohlo posloužit jako zdroj zisku. Nikoho nepřekvapí, že se žalostné životní podmínky a touha po bohatství spojily a daly na těchto místech vzniknout pirátským základnám, z nichž některé přežily až do devatenáctého století.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

ÚVOD NEČEKANÝ NÁVRAT PIRÁTSTVÍ

ČÁST I IZOLOVANÉ OBLASTI, OD 700 DO 1500