Colleen Hooverová

Verity

VERITY

Copyright © 2018 by Colleen Hoover

All rights reserved.

Translation © Jana Jašová, 2020

ISBN 978-80-249-4196-7

Jediné osobě, které tahle kniha může být věnována.

Tarryn Fisherová,

díky za to, že máš pochopení pro temné stránky lidské povahy stejně jako ty světlé.

1

Prasknutí lebky jsem uslyšela ještě předtím, než mě pokropila krev.

Zalapala jsem po dechu a rychle ucouvla zpátky na chodník. Jeden podpatek se mi zachytil za obrubník, takže jsem se přidržela sloupku značky Zákaz parkování, abych neupadla.

Ten muž byl ještě před pár vteřinami přede mnou. Oba jsme stáli v hloučku lidí čekajících na přechodu na zelenou, jenže on vstoupil do vozovky předčasně – a smetl ho kamion. V poslední vteřině jsem po něm skočila, abych ho strhla zpátky, ale moje ruka už hrábla jen do prázdna. Zavřela jsem oči těsně předtím, než se jeho hlava ocitla pod pneumatikou, ale to prasknutí jsem slyšela. Jako když vyletí zátka ze šampaňského.

Ten chudák si za to mohl sám, díval se do mobilu místo před sebe, nejspíš jednal automaticky. Zřejmě tuhle ulici přecházel často a nikdy se nic nestalo. Smrtící rutina.

Lidé zalapali po dechu, ale nikdo nevykřikl. Z kamionu vyskočil spolujezdec a vrhl se k tělu. Couvala jsem od toho výjevu, zatímco někteří lidé se naopak rozběhli blíž ve snaze pomoct. Já se ale nemusela dívat na muže pod pneumatikou, abych věděla, že to nemohl přežít.

Stačil mi pohled na mou původně bílou blůzku, teď postříkanou krví. Tady se místo sanitky bude rovnou volat pohřebák.

Snažila jsem se dostat dál od přechodu – někam, kde bych se mohla trochu vzpamatovat –, jenže na semaforu už pro chodce naskočila zelená a dav se začal valit do silnice. V téhle manhattanské řece těl se nedalo plavat proti proudu. Někteří procházeli kolem nehody, aniž odtrhli oči od mobilů. Přestala jsem se pokoušet vzdorovat proudu a jen jsem čekala, až nával opadne. Ohlédla jsem se k nehodě a dávala si přitom pozor, abych se nepodívala na toho sraženého chudáka. Řidič kamionu už stál za autem a s vytřeštěnýma očima telefonoval. Kolem postávali další lidé. Asi tři nebo čtyři se snažili pomáhat, ale ostatní zřejmě přilákala jen morbidní zvědavost a natáčeli si tu příšernou scénu telefony.

Kdybych žila pořád ve Virginii, probíhalo by to úplně jinak. Všichni kolem by se zastavili, zavládla by panika, lidi by ječeli, během pár minut by dorazil zpravodajský štáb. Jenže tady na Manhattanu srazí auto člověka tak často, že se to bere jen jako nepříjemnost. Pro někoho dopravní komplikace. Pro někoho zničené oblečení. Je to tady tak běžné, že si to nejspíš ani nezaslouží zmínku v novinách.

Lhostejnost obyvatel v tomhle městě mi sice vadila, ale právě kvůli tomu jsem se sem před deseti lety přistěhovala. Týpci jako já patří do přelidněných metropolí. Na takhle velkém místě nesejde na tom, v jakém stavu je můj život. Je tu tolik lidí s mnohem žalostnějšími osudy, než je ten můj.

Tady jsem neviditelná. Bezvýznamná. Manhattan je příliš přecpaný lidmi, než aby se o mě staral, a za to ho miluju.

„Jste poraněná?“

Vzhlédla jsem k muži, který se dotkl mé ruky a zkoumavým pohledem přejížděl moji blůzku. V obličeji měl silně ustaraný výraz, když si mě důkladně prohlížel a pátral po možných příčinách krvácení. Podle jeho reakce bylo zřejmé, že nepatří k těm Newyorčanům s tvrdým srdcem. Teď tady možná žije, ale ať už pochází odkudkoli, tohle místo z něj ještě soucit úplně nevytlouklo.

„Jste poraněná?“ zopakoval a podíval se mi do očí.

„Ne, to není moje krev. Stála jsem kousek od něj, když…“ Zarazila jsem se. Zrovna jsem viděla zemřít člověka. Byla jsem u něj tak blízko, že mám na sobě jeho krev.

Přestěhovala jsem se sem do města, abych byla neviditelná, ale rozhodně nejsem neproniknutelná. Ne že bych se nesnažila. Pracuju na tom, abych byla tak tvrdá jako beton pod mýma nohama. Ale zatím se mi to nedaří. Cítila jsem, jak se mi to, čeho jsem právě byla svědkem, usazuje v žaludku.

Zakryla jsem si pusu rukou, ale rychle jsem ji dala pryč, když jsem na rtech ucítila něco lepkavého. Další krev. Podívala jsem se na svoji halenku. Tolik krve, a žádná moje. Chytila jsem látku do prstů a odtáhla si ji od hrudi, ale košile se mi přilepila k tělu tam, kde už krev stačila zaschnout.

Napadlo mě, že potřebuju vodu. Začala se mi točit hlava. Chtěla jsem si zamnout čelo, štípnout se do nosu, ale bála jsem se sama sebe dotknout. Vzhlédla jsem k tomu cizinci, který mě pořád držel za ruku.

„Mám to na obličeji?“ vypravila jsem ze sebe.

Stiskl rty a uhnul očima, jako by zkoumal ulici kolem nás. Pak ukázal ke kavárně o pár domů dál.

„Tam budou mít toalety,“ prohlásil, přiložil mi dlaň dolů na záda a postrčil mě tím směrem.

Podívala jsem se přes ulici na budovu Pantem Press, kam jsem měla namířeno, než se to stalo. Byla jsem tak blízko. Patnáct, možná dvacet kroků od místa, kam jsem se nutně potřebovala dostat na schůzku.

Napadlo mě, jak daleko byl asi od svého cíle ten mrtvý? Když jsme došli ke kavárně, cizí muž mi přidržel dveře. Žena s kelímky kávy v obou rukou se kolem mě chtěla protáhnout ven, ale pak uviděla moji blůzku. Okamžitě ucouvla zpátky dovnitř, takže jsme oba mohli vejít. Zamířila jsem k dámským toaletám, ale dveře byly zamčené. Můj zachránce otevřel dveře pánských záchodků a ukázal mi, abych šla s ním tam.

Nezamkl za námi dveře, ale šel hned ke kohoutku a pustil vodu. Zadívala jsem se do zrcadla a ulevilo se mi, že to není tak hrozné, jak jsem se bála. Na tvářích jsem měla pár kapek, které už začínaly tmavnout, a trochu taky nad obočím. To nejhorší schytala blůza.

Neznámý mi podal namočené papírové ručníky a já si začala otírat obličej, zatímco on namáčel další. Teď už se mi do nosu dostal i pach krve. Jeho odporná nasládlost mě okamžitě vrátila do doby, kdy mi bylo deset let. Pach krve byl tak výrazný, že jsem ho nezapomněla ani po všech těch letech.

Pokusila jsem se zadržet dech, abych zabránila dalšímu návalu nevolnosti. Nechtěla jsem zvracet. Ale chtěla jsem ze sebe sundat tu halenku. Hned.

Roztřesenými prsty jsem si rozepnula knoflíčky, stáhla si blůzku přes hlavu a strčila ji pod tekoucí vodu. Tam jsem ji nechala odmáčet, vzala si od svého společníka další navlhčené papírové ručníky a začala si omývat krev z hrudi.

Zamířil ke dveřím. Myslela jsem si, že mi chce dopřát soukromí, když jsem tam tak stála ve své nejméně atraktivní podprsence. Místo toho za námi jen zamkl, aby sem někdo nevtrhnul, když jsem polonahá. Bylo to až znepokojivě rytířské gesto, které ve mně vzbudilo pocit nejistoty. Napjatě jsem svého zachránce sledovala v zrcadle.

Někdo zaklepal.

„Moment!“ zavolal můj společník.

Uklidnilo mě vědomí, že někdo čeká za dveřmi. Že by mě slyšel křičet, kdyby něco.

Soustředila jsem se na smývání krve a brzo jsem ji z krku a hrudi všechnu dostala. Pak jsem si prohlédla vlasy, natočila se k zrcadlu ze stran, ale kromě tmavých kořínků pod vybledlým přelivem karamelového odstínu jsem nic neobjevila.

„Tady,“ ozval se můj rytíř a rozepnul si poslední knoflíček své bílé nažehlené košile. „Vezměte si to.“ Ani jsem si nevšimla, že už si sundal sako. To teď viselo na klice. Když si svlékl košili, odhalil pod ní čistě bílé tílko. Byl svalnatý, vyšší než já. V jeho košili se ztratím. Nemůžu v ní jít na tu schůzku. Jenže jsem neměla na vybranou.

Vzala jsem si ji od něj, osušila si trup dalšími ručníky a oblékla se. V pánské košili jsem vypadala směšně. Aspoň že to nebyla moje lebka, která explodovala na něčím oblečení. Člověk se musí koukat na věci z té lepší stránky.

Když jsem vzala svou blůzku z umývadla, pochopila jsem, že tu už nezachráním, a nacpala jsem ji do koše. Pak jsem se chytila za umývadlo a zadívala se na sebe v zrcadle. Zíraly na mě dvě unavené prázdné oči. Hrůza, kterou právě viděly, ztmavila jejich obvykle oříškovou barvu na kalně hnědou. Zamnula jsem si tváře dlaněmi, abych do nich dostala trochu barvy, ale nebylo to k ničemu. Stejně jsem pořád vypadala jako smrt.

Odvrátila jsem se od zrcadla a opřela se o zeď. Můj zachránce si uvolnil kravatu a nacpal ji do kapsy saka. Pak si mě chvíli prohlížel. „Nedokážu poznat, jestli jste tak klidná, nebo jste v šoku.“

V šoku jsem nebyla, ale pochybovala jsem i o tom, že bych vypadala klidně. „Taky nevím,“ přiznala jsem. „Co vy? Jste v pořádku?“

„Jo, jistě,“ přikývl. „Bohužel už jsem viděl horší věci.“ Naklonila jsem hlavu ke straně a pokusila se rozebrat vrstvy jeho záhadné odpovědi. Uhnul očima, což mě jen přimělo zírat na něj ještě upřeněji. Co asi viděl kromě hlavy rozdrcené pneumatikou kamionu? Možná je přece jen rodilý Newyorčan. Nebo pracuje v nemocnici. Vzbuzoval takový ten přirozený respekt jako lidé, kteří rozhodují o jiných.

„Jste doktor?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, pracuju v realitách. Totiž pracoval jsem.“ Natáhl se a smetl mi něco z ramene. Ze své košile. Když spustil ruku, na chvíli se mi zadíval do obličeje, než ucouvl.

Jeho oči měly stejnou barvu jako kravata, kterou si nacpal do kapsy. Zelené s nádechem dožluta. Byl hezký, ale připadalo mi, jako by mu to vadilo. Jako by mu vlastní atraktivita byla na obtíž. Něco v něm si přálo, aby si toho lidé nevšímali. Chtěl být v tomhle městě neviditelný. Přesně jako já.

Většina lidí přichází do New Yorku, aby byli objeveni.

A pak je tady ten zbytek – my, kteří se sem přicházíme schovat.

„Jak se jmenujete?“

„Lowen.“

Na okamžik se zarazil, ale trvalo to jen pár vteřin.

„Jeremy,“ představil se. Přistoupil k umývadlu, pustil zase vodu a začal si mýt ruce. Dál jsem na něj zírala, neschopná potlačit svou zvědavost. Jak to myslel, že viděl už horší věci? Tvrdil, že pracuje v realitách, ale realitní makléř obvykle v práci nezažívá věci, které by ho naplnily temnotou. A Jeremy ji v sobě měl.

„Co se vám stalo?“ zeptala jsem se.

Podíval se na mě do zrcadla. „Jak to myslíte?“

„Říkal jste, že jste už viděl horší věci. Co jste viděl?“

Zastavil vodu, otřel si ruce a otočil se ke mně. „Vážně to chcete vědět?“

Přikývla jsem.

Zahodil papírový ručník do koše a zastrčil ruce do kapes. Jako by se zachmuřil ještě o něco víc. Podíval se mi do očí, a jako by se mezi ním a tímhle okamžikem vytvořila propast. „Před pěti měsíci jsem vytáhl z jezera svou utopenou osmiletou dceru.“

Prudce jsem se nadechla a přitiskla si dlaň zespodu na krk. To v jeho výrazu nebylo zachmuření. Bylo to zoufalství. „Je mi to tak líto,“ vypravila jsem ze sebe. A bylo. Bylo mi líto jeho dcery. Litovala jsem, že jsem byla tak zvědavá.

„A co vy?“ zeptal se. Opřel se o desku vedle umývadel, jako by tohle byl rozhovor, na který je připravený. Na který čekal. Na někoho, kdo dokáže, že jeho tragédie nebude vypadat tak tragicky. Tohle lidé dělají, když zažili to nejhorší z nejhoršího. Vyhledávají ty, kteří jsou na tom stejně špatně… nebo ještě hůř… a využijí je, aby se cítili trochu líp po tom, co se jim stalo něco děsivého.

Polkla jsem, než jsem promluvila, protože moje tragédie se s tou jeho nedaly srovnat. Pomyslela jsem na tu nejnovější, ale skoro jsem se to styděla vyslovit, protože vedle jeho zážitku to vypadalo tak bezvýznamně. „Minulý týden mi umřela matka.“

Nereagoval soucitně jako předtím já na jeho slova. Nereagoval vůbec, a mě napadlo, jestli doufal, že moje tragédie trumfne tu jeho. Netrumfla. Vyhrál.

„Jak umřela?“

„Na rakovinu. Rok jsem se o ni starala u sebe v bytě.“ Jeremy byl první člověk, před kterým jsem o tom začala mluvit. Cítila jsem, jak mi v jednom zápěstí poskakuje pulz, a sevřela jsem si ho druhou rukou. „Dneska jsem poprvé po týdnech vyšla ven.“

Nějakou chvíli jsme na sebe zírali. Chtěla jsem dodat ještě něco, ale dosud nikdy jsem se s někým úplně cizím nebavila o tak závažných věcech. Takže jsem to chtěla radši ukončit, protože kam takový hovor může vést?

Nikam. Prostě se zastaví.

Jeremy se zase zadíval do zrcadla a vrátil si zatoulaný pramínek tmavých vlasů na místo. „Musím jít na jednu schůzku. Určitě jste v pořádku?“ Zadíval se na mě do zrcadla.

„Jo. Fajn.“

„Fajn?“ zopakoval to slovo, jako by ho to spíš znepokojilo. Jako by ho víc uklidnilo, kdybych prostě potvrdila, že jsem.

„Budu v pořádku,“ ujistila jsem ho. „Díky za pomoc.“

Chtěla jsem, aby se usmál, ale do téhle konverzace se to nehodilo. Stejně by mě zajímalo, jaký má úsměv. Místo toho jen pokrčil rameny a odpověděl: „Fajn.“ Šel odemknout dveře a pak mi je podržel. Nevyšla jsem ven hned, místo toho jsem se na něj znova zadívala. Zatím jsem nebyla připravená čelit světu tam venku. Oceňovala jsem Jeremyho laskavost a chtěla jsem mu říct ještě něco, poděkovat mu líp – třeba nad šálkem kávy, až mu vrátím košili? Jeho altruismus, v dnešní době tak vzácný, mě k němu nějak přitahoval. Ale záblesk zlatého kroužku na jeho levičce mě pobídl do kroku, popohnal mě z toalet a z kavárny na ulici, kde teď bylo snad ještě víc lidí než předtím.

Přijela sanitka a zablokovala provoz v obou směrech. Vracela jsem se zase na místo dramatu a napadlo mě, jestli ode mě policie nebude chtít výpověď. A tak jsem se šla zařadit do fronty svědků k jednomu muži v uniformě. Všichni sice vypovídali zhruba totéž, ale stejně jsem si počkala, zopakovala to a dala strážníkovi svoje kontaktní údaje. Nevím, nakolik mu to pomohlo, když jsem fakticky neviděla, jak se to stalo. Jen jsem stála tak blízko, abych to viděla. Tak blízko, aby moje blůzka skončila jako plátno Jacksona Pollocka.

Když jsem se otočila, zahlédla jsem Jeremyho, jak vychází z té kavárny s kelímkem kávy v ruce. Přešel silnici, soustředěný na to, kam míří. Jeho myšlenky už byly daleko ode mě. Možná uvažoval o tom, jak vysvětlí manželce, proč se vrací bez košile.

Vytáhla jsem z kabelky telefon, abych zjistila, kolik je hodin. Do schůzky s Coreym a editorkou z Pantem Press mi zbývalo ještě čtvrt hodiny. Ruce se mi teď třásly mnohem víc, když už mě nerozptyloval žádný pohledný neznámý. Třeba mi pomůže kafe. Morfium by mi pomohlo určitě, jenže když máma umřela, z hospicu si přišli odvézt své zařízení a zbytek morfia odvezli taky. Věčná škoda, že jsem byla moc otřesená na to, aby mě napadlo ho někam schovat. Teď by se mi vážně hodilo.

2

Když mi Corey včera večer poslal esemesku kvůli dnešní schůzce, bylo to poprvé po několika měsících, co se mi ozval. Seděla jsem zrovna u počítače a zírala na mravence, který mi lezl přes palec na noze.

Mravenec byl sám a lezl sem a tam, zřejmě hledal potravu nebo kamarády. Možná ho tak zmátla ta osamělost. Anebo byl vzrušený z nově nabyté svobody. Musela jsem myslet na to, proč je sám. Mravenci se obvykle vyskytují pohromadě.

Množství času stráveného úvahami nad situací dotyčného mravence jasně indikovalo, že potřebuju vypadnout z bytu. Bála jsem se, že když teď po dlouhé době strávené péčí o mámu vyjdu do haly, budu stejně zmatená jako ten mravenec. Doleva, doprava, dovnitř, ven. Kde jsou mí kamarádi? Kde je jídlo?

Mravenec opustil můj palec a slezl na dřevěnou podlahu. Právě zmizel ve skulině pod stěnou, když mi přišla Coreyho esemeska.

Doufala jsem, že když jsem před několika měsíci nastavila mantinely, pochopil to: jelikož už spolu nespíme, nejvhodnější formou komunikace mezi literárním agentem a jeho autorkou je e-mail.

Teď mi ale poslal esemesku: Sejdeme se zítra ráno v devět v budově Pantem Press, 13. patro. Myslím, že můžeme čekat nabídku.

V té zprávě se na mou mámu ani nezeptal. Ne že by mě to překvapilo. Coreyho naprostý nedostatek zájmu o cokoli jiného než o jeho práci a jeho osobu byl důvodem, proč už nejsme spolu. Nepřekvapilo mě to, ale poněkud nespravedlivě rozhořčilo. Nic mi nedluží, ale mohl by aspoň předstírat, že mu na mně záleží.

Celou noc jsem mu neodepsala. Místo toho jsem schovala telefon a zírala na prasklinu dole ve zdi, kam zmizel mravenec. Myslela jsem na to, jestli tam našel jiné mravence, nebo jestli je to samotář. Třeba je jako já a má vůči jiným mravencům averzi.

Těžko říct, proč jsem si vypěstovala tak ochromující odpor proti jiným lidem, ale kdybych měla na něco vsadit, viděla bych to jako přímý důsledek toho, jak jsem děsila svou matku.

Děsila je možná moc silné slovo, ale rozhodně mi v dětství nedůvěřovala. Kromě školy mě držela fakticky v izolaci, protože se bála, co bych mohla provést v některém z mnoha záchvatů náměsíčnosti. Tahle paranoia se přelila i do mé dospělosti a tou dobou už jsem byla takováhle. Samotářka. Málo přátel, prakticky žádný společenský život. Taky proto jsem celé týdny před máminou smrtí nevyšla z bytu.

Představovala jsem si, že moje první cesta ven povede někam na místa, po kterých se mi už stýskalo, třeba do Central Parku nebo do knihkupectví.

Rozhodně jsem nečekala, že skončím tady, v recepční hale vydavatelství a se zoufalou modlitbou na rtech, aby mi ta nabídka – pokud padne – pomohla zaplatit nájem a nečekalo mě soudní vystěhování. Ale byla jsem tady a tahle jediná schůzka mě dělila buď od bezdomovectví, nebo od nutnosti najít si práci s platem, který mi umožní hledat si nové bydlení.

Sklopila jsem oči a uhladila si Jeremyho bílou košili. Doufala jsem, že nevypadám moc směšně. Ale co, třeba to dokážu prodat tak, jako by nošení o dvě čísla větší pánské košile vyjadřovalo můj kreativní přístup k módě.

„Hezká košile,“ ozval se hlas za mnou.

Otočila jsem se po zvuku Jeremyho hlasu a šokovaně se na něj zadívala.

To mě sem sledoval?!

Ve frontě už na mě přišla řada, takže jsem podala muži z ochranky svůj řidičák a znova se zadívala na Jeremyho. Měl na sobě jinou košili. „To si nosíte náhradní košile v kapse? Pro všechny případy?“ Jak to bylo dlouho, co si svléknul tuhle, kterou mám teď na sobě?

„Můj hotel je jen o blok dál. Skočil jsem se převléknout.“

Jeho hotel. To zní slibně. Jestli bydlí v hotelu, tak tady nejspíš nepracuje. A nejen tady, ale vůbec ve vydavatelské branži. Nevím, proč jsem nechtěla, aby v ní dělal. Jen jsem netušila, s kým Corey domluvil tu schůzku. A po tom, co jsme si s Jeremym ráno řekli, jsem nechtěla, aby to mělo něco společného s ním. „Takže tady nepracujete?“

Vytáhl průkaz a podal ho bezpečákovi. „Ne, nepracuju. Mám tady schůzku. Na třináctém poschodí.“

Jak jinak.

„Já taky,“ informovala jsem ho.

Po obličeji mu přeletěl úsměv a rychle zmizel, jako by mu došlo, co se stalo tam na druhé straně ulice, a usoudil, že je moc brzy na to zapomenout. „Že bychom šli na stejnou schůzku?“ Vzal si zpátky svůj průkaz a chlapík z ostrahy nám ukázal k výtahům.

„Těžko říct. Nevím přesně, s kým se mám sejít.“ Nastoupili jsme do kabinky, Jeremy stiskl tlačítko s třináctkou a otočil se ke mně. Vytáhl z kapsy kravatu a začal si ji uvazovat.

Nedokázala jsem přestat zírat na jeho snubní prsten.

„Vy píšete?“ zeptal se. Přikývla jsem. „Vy taky?“

„Ne, ale moje žena.“ Popotáhl za kravatu, aby upevnil uzel. „Napsala jste něco, co bych mohl znát?“

„Pochybuju. Moje knížky nikdo nečte.“

Koutky rtů se mu stočily vzhůru. „Není moc žen, co se jmenují Lowen. Určitě si vaše knížky dokážu snadno najít.“

Proč? To je chce doopravdy číst? Už vytáhl mobil a začal do něj ťukat.

„Neřekla jsem, že píšu pod svým jménem.“ Nevzhlédl od displeje, dokud se neotevřely dveře výtahu. Vykročil k nim, ale zastavil se a otočil se na mě. Zvedl mobil a usmál se. „Nepíšete pod pseudonymem. Píšete jako Lowen Ashleighová, což je jméno autorky, se kterou se mám – jaká náhoda – v půl desáté sejít.“

Konečně jsem viděla, jak vypadá jeho úsměv, a i když byl kouzelný, teď už jsem o něj nestála.

Vygooglil si mě. Moje schůzka byla už v devět, ne v půl desáté, ale i tak o ní věděl víc než já. Pokud opravdu jdeme na stejnou schůzku, pak to naše setkání na ulici vypadalo trochu podezřele. I když na druhou stranu – právě proto, že jsme oba mířili na stejné místo, jsme se nejspíš ocitli u toho přechodu a stali se svědky stejné nehody.

Jeremy ucouvl a já vystoupila jako první. Nadechla jsem se k odpovědi, ale můj nový známý udělal pár kroků pozadu. „Tak se zase brzo uvidíme.“

Vůbec jsem netušila, kdo je a jak souvisí s mou schůzkou, ale i kdyby nebylo toho, jak mi předtím přispěchal na pomoc, ten chlap se mi prostě líbil. Dal mi svou košili jak nějaký svatý Mikuláš, takže jsem pochybovala, že by mi chtěl uškodit.

Než zatočil za roh, usmála jsem se na něj. „Tak jo, brzo nashle.“

Oplatil mi to: „Nashle.“

Dívala jsem se za ním, než zahnul doleva a zmizel. Když jsem se ocitla z dohledu, trochu jsem se uvolnila. Tohle ráno bylo nějak… náročné. Nejdřív ta nehoda a pak jsem byla v uzavřeném prostoru s tím matoucím člověkem. Začalo mi být dost divně. Opřela jsem se dlaní o zeď. Co to sakra –

„Jdeš právě včas,“ pronesl Corey. Jeho hlas mě překvapil. Otočila jsem se a viděla ho, jak přichází chodbou z opačného směru. Naklonil se a políbil mě na tvář. Ztuhla jsem.

„A ty nikdy nechodíš včas.“

„Byla bych tu ještě dřív, ale…“ Zmlkla jsem. Nechtěla jsem mu vysvětlovat, co mi zabránilo v tom být tady brzy.

Stejně vypadal, že ho to nezajímá. Zamířil stejným směrem jako Jeremy.

„Ta schůzka není v devět, je v půl desáté. Napsal jsem to schválně, protože jsem usoudil, že budeš mít zase zpoždění.“

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

1

2