Corina Bomann

DIE FRAUEN VOM LÖWENHOF

Agnetas Erbe

Copyright  ©  2018 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin

Published in 2018 by Ullstein Taschenbuch Verlag

Alle Rechte vorbehalten

Translation  ©  2020 by Zuzana Soukupová

ISBN  978-80-249-4128-8

První část

1913

1. kapitola

Něco mě oslnilo. Když jsem otevřela oči, zdálo se mi, že jsem zase ve svém starém pokoji na Lejongårdu. Pak jsem ale zjistila, že to, co jsem nejprve považovala za štukovou výzdobu, je ve skutečnosti dlouhá trhlina na stropě, kolem níž se šíří vlhká skvrna. Tmavší obrys vznikl už před dvěma lety, zatímco světlejší mokrá místa se objevila teprve nedávno. V bytě nade mnou převrhli kbelík s vodou, takže umělecké dílo na mém stropě získalo nový tvar a rozměr. Zdivo domů ve stockholmské univerzitní čtvrti bylo děravé jak houba a stejně tak rychle nasáklo vodu, která mi teď právě kapala na hlavu.

Na druhou stranu to bylo velmi laciné bydlení. Moje matka by ho nazvala nuzným a pod mou úroveň, ale alespoň jsem tu mohla být sama sebou. Studovala jsem, ačkoli pro dívky z vyšší společnosti se to příliš nehodilo. Nemusela jsem dbát na konvence. A komu vadí těch pár skvrn na stropě?

Na tváři jsem pocítila závan chladného vzduchu. Podívala jsem se, odkud to přišlo, a zjistila, že novinový papír, který zakrýval díru v okenním skle, už zase spadl na zem. Spodní tabulka děleného okna byla už delší dobu rozbitá. Za tuhle škodu jsem vděčila klukovi, který se mi v zápalu hry trefil kamenem přímo do okna. Můj domácí se ovšem nedomníval, že by snad měl dát okno zasklít on. A já si to nemohla dovolit, protože bych musela otce požádat o peníze navíc. Od poslední hrozné hádky o Vánocích jsem se už na Lejongårdu neobjevila, dokonce jsem neposlala ani dopis.

Moc dobře jsem věděla, že rodiče nesouhlasí s tím, jak žiju. Když jsem před dvěma lety požádala soud, abych byla prohlášena za svéprávnou, nebyli z toho vůbec nadšení, protože doufali, že se vdám ještě před svými pětadvacátými narozeninami. To se však nestalo, protože jsem se rozhodla vzít život do svých rukou a jasně jsem jim ukázala, že moje cesta se zásadně rozchází s tou, kterou mi vybrali oni.

Beztak bych to nebyla já, kdo zdědí panství, tím bude můj bratr. Hendrik, příkladné dítě, nejlepší syn, jakého si jen muž jako hrabě Thure Lejongård mohl přát. Však mi ho otec neúnavně předhazoval. Nebyla jsem ani syn, ani prvorozené dítě. Mohla jsem si tedy svůj život zařídit podle svého. V každém případě jsem o tom byla spolu se svými přítelkyněmi pevně přesvědčená a tyto názory jsem nijak neskrývala.

K mému svobodně zvolenému životu patřil i ostrý, všudypřítomný zápach. Štiplavé aroma terpentýnu se mísilo s nevýraznou vůní fermeže a olejových barev. I když jsem právě na žádném obraze nepracovala, směs těchto vůní a zápachů z mého pokoje nemizela. Netušila jsem, kdo měl byt pronajatý přede mnou, ale kdokoli přijde po mně, bude vědět, že tu dřív žila malířka.

Michael ležící vedle mě se zavrtěl. Jeho světle rezatá kštice se vynořila z polštářů a o chvilku později jsem spatřila i jeho spánkem pomačkanou tvář. Nejdřív otevřel jedno oko, pak i druhé, ale sluneční svit, který zaléval celý příbytek, ho donutil honem je zase zavřít.

„Proč jsi vzhůru tak brzy?“

Chuť z plna hrdla se rozesmát ve mně stoupala jak bublinky v perlivé vodě. Popadla jsem ho za vlasy. Měl je husté a přitom hebké jako kočičí kožíšek. Ráda jsem do nich nořila prsty, zvlášť když jsme se nechali unést vášní a jeho hlava spočívala mezi mými stehny.

„Už je po deváté,“ odpověděla jsem. „Vlastně bychom měli být vzhůru dávno.“

„To říká kdo?“ Zadíval se na mě a vztáhl po mně obě ruce.

Mezi bojovnicemi za ženská práva jsou jistě i takové, které muže opravdu nenávidí, a ty by si nejspíš nenechaly líbit, aby je nějaký popadl a stáhnul k sobě. Ale mně se to líbilo. Spíš mi záleželo na tom, abych si mohla sama vybrat, koho do své postele pustím. Už celý rok to byl jen Michael a já se často přistihla při myšlence, že ho nikdy nenechám odejít. Až dokončí práva, tak bychom se mohli vzít. Bylo to trochu zvláštní, že zrovna já, která jsem utekla z poklidného života v rodinném sídle, jsem myslela na vdávání, ale ta představa mě hřála u srdce. Ačkoli bych po svatbě zase přišla o svou těžce vybojovanou samostatnost. Byla jsem si ale jistá, že by Michael neměl nic proti tomu, abych pokračovala v malování. Každopádně mu nevadilo, že se zamiloval do sufražetky.

„Já jsem vyrostla ve slušné domácnosti, kde přesnost a pořádek byly samozřejmostí,“ namítla jsem.

Políbil mě, a vyhnal mi tak z hlavy vtíravou představu mých rodičů.

„Ale ne, opravdu?“ zasmál se. Pak začal svými rty laskat moji šíji a pomalu sjížděl dolů. Pocítila jsem vzrušený tep mezi nohama a poddala se jeho dotykům. Měla jsem moc ráda, když jsme se milovali hned po probuzení, ten nádherný zážitek mi vždycky dodal energii do nadcházejícího dne.

Náhle se ozvalo zaklepání na dveře a já sebou trhla. Také Michael se zarazil. Nejdřív se podíval ke dveřím a pak na mě. „Někoho čekáš?“

Byl rudý v obličeji. Cítila jsem, že své vzrušení jen stěží ovládá. Také já bych teď dělala mnohem raději jiné věci, než přemýšlela, koho to k nám v tuhle dobu čerti nesou.

„Slečno Lejongårdová? Jste tam?“ zeptal se hlas, doprovázený dalším zaklepáním, které teď znělo mnohem naléhavěji. „Mám pro vás telegram. Spěšný!“

Jaký telegram?

„Moment, už jdu!“ zavolala jsem a podívala se na Michaela.

„Je to skutečně nutné?“ zamručel a znovu mě začal líbat na krku. I když bych raději zůstala s ním pod teplou dekou, přece jen jsem se vymanila z jeho objetí a zvedla se z postele. Studený březnový vzduch ze mě vmžiku vyhnal rozespalost a bohužel také veškerou touhu. Rychle jsem si přes sebe přehodila župan a utáhla pásek. Pak jsem šla ke dveřím.

Muž v uniformě Královské švédské pošty se na mě trochu rozpačitě podíval. „Dobré jitro, promiňte, že ruším, ale měl jsem příkaz okamžitě vám tu zprávu doručit.“

Vzala jsem si od něho malou obálku a otočila ji. Byl to telegram od matky. „Počkejte okamžik.“

Nechala jsem muže stát u dveří a šla ke komodě, kde jsem si schovávala trochu peněz. Vtiskla jsem pošťákovi do ruky deset öre a zavřela dveře. Měla jsem zvláštní pocit, jako kdyby ta malá obálka vážila víc než pytel brambor.

„Co se děje?“ zeptal se Michael. Na rozdíl ode mě se nezdálo, že by mu byla zima, protože seděl v posteli s nahou hrudí pohodlně opřený o polštáře. Jak tam tak spočíval a slunce svými paprsky propůjčovalo jeho pleti zlatavý nádech, mohl od hodiny sedět modelem početným malířům naší čtvrti.

„Hned se podíváme.“ Strčila jsem prst do skuliny v obálce a roztrhla ji.

Co může matka chtít? Od Vánoc jsme si nevyměnily jediný dopis. Vytáhla jsem telegram a rozložila ho. Vyděšeně jsem zalapala po dechu, když jsem zjistila, co tam stojí.

+++ Otec a Hendrik zraněni při nehodě +++ Vrať se prosím neprodleně domů +++ Matka +++

Ztuhla jsem jak solný sloup. Nehoda?

Srdce se mi rozbušilo a na chvíli jsem se snažila namluvit si, že je to jen nějaký podlý trik matky, jak mě dostat domů. Ale Stella Lejongårdová nikdy nežertovala, když šlo o zdraví a život členů rodiny.

„Co je?“ otázal se Michael znovu a zvedl se.

Nebyla jsem schopná odpovědi. Stála jsem tam jak zkamenělá a nemohla od telegramu odtrhnout pohled. Zdálo se mi, jako by ten text vyťukaný na stroji hořel a pálil mě v ruce.

Teprve když mi položil ruku na rameno, přišla jsem opět k sobě.

„Můj… můj otec…,“ vykoktala jsem rozčileně, „on a můj bratr… měli nehodu.“

„Jak se to stalo?“ zajímal se Michael.

„To tu není, nejspíš něco s koňmi…“

Myšlenky mi vířily hlavou jako splašené. Otec a Hendrik byli skvělí jezdci. Ale nehoda na koni, při níž by se zranili oba dva, se mi zdála nepravděpodobná. Jak těžce jsou zranění? Určitě je to vážné, jinak by mě matka nepovolala domů. Papír mi vyklouzl z ruky. Michael se sklonil a zvedl ho.

„Musím domů,“ pronesla jsem téměř šeptem.

Protože jsem před Michaelem neměla žádná tajemství, nechala jsem ho, aby si telegram přečetl.

„Dobrý bože,“ zamumlal vyděšeně. Podíval se na mě a uchopil moji ruku, která mi bezvládně visela podél těla, jako kdyby mi ani nepatřila. „Můžu pro tebe něco udělat? Mám jet s tebou?“

„Ne,“ odmítla jsem a snažila se aspoň trochu se vzpamatovat. „Já… já musím na vlak. Nebo pojedu kočárem.“

„Kočárem by to trvalo dlouho,“ namítl. „Ale třeba dnes jede nějaký vlak do Kristianstadu.“

Přikývla jsem, ale zdálo se mi, že mě tělo neposlouchá. Měla bych si pospíšit, pomyslela jsem si, ale pořád jsem bez pohnutí stála na místě. Nejraději bych znovu zalezla pod pokrývku a předstírala, že jsem žádný telegram nedostala. Jako bych tu nebyla. Ale musela jsem vyrazit. Zatraceně, musím odjet!

Konečně jsem se dokázala pohnout z místa.

„Mám ti pomoct?“ nabídl se Michael.

Zavrtěla jsem hlavou. Tohle musím zvládnout sama, s tím mi nikdo nepomůže. A navíc – vzít ho s sebou k matce? Bože chraň!

Když jsem otevřela starou rozviklanou skříň, proměnil se pocit ochromující tíhy spočívající na mých ramenou ve zbrklou nervozitu. Rozechvělýma rukama jsem posbírala pár věcí. Bylo mi jedno, co na mé svršky řekne matka. Nejlepší šaty jsem beztak nechala na Lejongårdu a ona nebude nikdy spokojená, ať si obléknu cokoli. Mezi prsty mi proklouzla černá blůza. Z nějakého důvodu jsem se na ni zahleděla déle, než bylo nutné. Jen ne černou, řekla jsem si a pocítila, jak ve mně stoupá vlna strachu. Černá je barva smutečního oblečení a mně se zdálo, že by to bylo špatné znamení, kdybych si tuhle blůzu vzala s sebou. Hodila jsem ji proto do zadního rohu skříně. Je to jen nehoda, opakovala jsem si. Měli nehodu, jsou zranění, ale stále naživu. Matka by mi určitě nezamlčela, kdyby někdo z nich zemřel.

Horečně jsem se začala oblékat. Látka mě pálila na kůži. Plášť jako by znásobil svoji tíhu. Ruce se mi chvěly, když jsem uchopila cestovní tašku.

Otočila jsem se na Michaela. Oblékl si mezitím župan.

„Tak,“ řekla jsem jako pokaždé, když jsem něco dokončila. Otevřel náruč.

„Pojď sem,“ zamumlal, přitáhl si mě k sobě, přitiskl hlavu na mé rameno a já na jeho. Zoufale jsem ho objala a vášnivě políbila.

„Jsem s tebou, slyšíš?“ zašeptal mi do vlasů. „Ať už tě tam čeká cokoli a budeš muset zvládnut sebetěžší věci, já tě neopustím. V myšlenkách ti budu oporou.“

„To je hezké,“ usmála jsem se. „Díky.“

Jeho slova si jistě zasloužila lepší odpověď, ale já se na nic jiného nezmohla. Navzdory tomu, co všechno pro mě Michael znamenal. Telegram ze mě jako mávnutím kouzelného proutku opět udělal dceru z panství Lejongård, která se musí chovat mravně, dokud jí rodiče nenajdou vhodného muže. Lámalo mi to srdce, ale neměla jsem na vybranou. Proti své vůli jsem se od něho odtrhla a zvedla své zavazadlo.

„Vrátíš se?“ zaslechla jsem jeho hlas za sebou.

Zarazila jsem se. Ptal se tak vždycky, když jsem odjížděla domů. Dřív jsem se smíchem odpovídala: Ano!, ale teď mi bylo těžko u srdce. Ovšemže se vrátím. V této chvíli jsem však nedokázala odhadnout, kdy se to stane, a to mě poněkud znepokojovalo.

„Vrátím se hned, jak jen to půjde, slibuju,“ slíbila jsem a poslala mu vzdušný polibek. Naposled jsem se otočila, vzala tašku a opustila byt.

Venku mě přivítala svěží vůně jara, kterou výjimečně nekazil žádný zápach. Tu a tam si totiž někdo ulevil ve vedlejším domovním vchodu, hlavně v neděli, kdy se tudy z hospod vracely hordy studentů a jiných rozjařených opilců.

Že by na studenty přece jen zapůsobili Praví templáři, spolek bojovníků za abstinenci? To bylo dost nepravděpodobné.

Rychlými kroky jsem mířila k nádraží. V městské čtvrti Norrmalm, pyšnící se širokými ulicemi a klasicistními domy, panoval v pondělí ráno čilý ruch. Kromě dělníků a obchodních cestujících, kteří spěchali na vlak, bylo na ulicích i mnoho studentů.

Také já bych se dnes v poledne vydala na seminář v Královské akademii umění. Při tom pomyšlení jsem však pocítila jen zvláštní lhostejnost. Zdálo se mi, jako by všechno kolem mě ustoupilo do pozadí, jako bych tápala mlhou a vnímala jen kontury lidí a věcí kolem sebe. Jediné, co jsem skutečně vnímala, byla tíha mé cestovní tašky a nervózní křeč v žaludku. Kdy asi jede příští vlak? Stačím matce ještě předtím poslat telegram?

Osud je nevyzpytatelný. Ještě včera jsem si na rodiče ani nevzpomněla. A teď jsem nedokázala myslet na nic jiného. Najednou se mi vrátily všechny ty vůně a vjemy domova, letní dny i staré křivdy, obrazy, které se mi nesmazatelně vryly do paměti.

„Agneto!“ Nenadálé zvolání mě vytrhlo ze zamyšlení. Zastavila jsem se a otočila. Utíkala ke mně Marit. Ve spěchu si nadzdvihla zelenou sukni, takže byl vidět kousek jejích dlouhých spodních kalhot. Hnědé, už trochu ošoupané vysoké botky měla celé zablácené. Kolem krku jí plápolal vlastnoručně uštrikovaný šál. „Proboha, seš hluchá?“ vyrazila ze sebe, když mě doběhla. „Už za tebou utíkám věčnost!“

Marit samozřejmě přeháněla, nebyla jsem ani dvě stě metrů od svého bytu. Ale taková byla moje přítelkyně. Postavila jsem tašku na zem, abych ji objala.

„Promiň, byla jsem zamyšlená. Musím hned na nádraží. Rodinná záležitost.“

„Takže dneska nepřijdeš na tu akci před kanceláří děkana?“ Marit vypadala zklamaně. S neutuchajícím nadšením organizovala demonstrace, sháněla materiál na transparenty a dávala dohromady nespokojené ženy. Před kanceláří děkana jsme dnes chtěly protestovat proti snahám omezit zápisy studentek. „Myslela jsem, že už se svou rodinou nejseš v úzkém kontaktu.“

„To je pravda, ale otci a bratrovi se něco přihodilo. Vypadá to vážně a matka mě prosí, abych se rychle vrátila.“

Marit si položila ruku na pusu. „To je hrozné! Napsala, co se stalo?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne. Ale jistě by se neozvala, kdyby to skutečně nebylo naléhavé.“

„Bože můj, to je mi líto.“ Objala mě a pevně stiskla. „Můžu pro tebe něco udělat?“

„Obávám se, že ne, ale stejně děkuju. Ozvu se, jakmile se dozvím něco bližšího.“

„Ano, to budu ráda. Obvykle na Boha a kostel moc nedám, ale tentokrát udělám výjimku a budu se za tvého otce a bratra modlit.“

To byla pravda. Marit se v kostele příliš často neobjevovala, protože byla přesvědčená, že tam se pro rovnoprávnost žen nedělá vůbec nic. Když se tedy rozhodla pomoct mi alespoň modlitbou za naši rodinu, vnímala jsem to jako opravdu výjimečný čin.

Ve skrytu duše jsem si přála, abych ji mohla vzít s sebou. Ať už mě doma čeká cokoli, její podpora by se mi moc hodila, ale to nešlo.

„Pozdravuj ode mě ostatní,“ poprosila jsem, když jsem ji pustila ze svého objetí. „Řekni jim, že všem držím palce, aby byla manifestace úspěšná.“

„To teď není důležité,“ mínila Marit. „Musíš se hlavně postarat o svou rodinu, všechno ostatní počká. I když musím přiznat, že nám budeš chybět. Když si vzpomenu, jak jsi to vytmavila profesoru Svensonovi…“

„Díky.“ Znovu jsem ji objala a přitiskla k srdci. Zvedla jsem tašku ze země. Zdála se ještě těžší.

„Držím palce a dávej na sebe pozor!“ Marit mi mávala, dokud jsem nezmizela za rohem.

Minula jsem nádhernou Královskou operu, před níž jsem jinak často stávala a obdivovala ji. Teď už bylo nádraží nedaleko.

Ve vzduchu visel těžký zápach kouře. Z přístavu bylo slyšet houkání parníku, následované pískáním lokomotivy. Od doby, kdy se Švédsko rozhodlo, že už se nikdy nenechá zatáhnout do jakékoli války, země vzkvétala. I pro nás ženy se něco změnilo. V pětadvaceti letech jsme mohly získat svéprávnost, pokud jsme nebyly vdané. Před nedávnem byl také přijat zákon, který ženám dovoloval ochránit svůj zděděný majetek manželskou smlouvou. To byla významná vítězství ženského hnutí, ovšem nejdůležitějšího cíle jsme stále ještě nedosáhly, a sice volebního práva pro ženy, které bylo ve Finsku zavedeno již před sedmi lety. Také v Norsku došlo ke změně zákona, i když tam mohly volit pouze ženy ekonomicky činné, jen u nás nikoho náš hlas nezajímal. Politici dělali, že jsou k našim požadavkům hluší, ale moc dobře vnímali naši snahu o pokrok. Budeme bojovat dál.

Také v Královské akademii umění se věci daly do pohybu. V roce 1864 byla jako první žena přijata ke studiu Anna Norlanderová. Pokus některých studentů a umělců, kteří se spojili do skupiny s názvem Opponenterna, aby prosadili zásadní reformy, se sice nezdařil, ale mezitím proudilo do akademie stále více žen. Přirozeně se to neobešlo bez konfliktů, ale všechno to překonávání překážek bylo vyváženo pocitem svobody.

Když jsem konečně dorazila na nádraží, stékal mi po těle i na obličeji pot. Byla jsem však ráda, že jsem si oblékla plášť. Březnový vzduch v sobě sice nesl předzvěst jara, ale zároveň byl dost zákeřný. Před klasicistní bílou budovou se tlačila spousta spěchajících lidí. Tu a tam z davu vyčníval klobouk nebo světlé sako. Drožky přijížděly jedna za druhou, z nichž vystupovali další cestující. Vůbec jsem nechápala, jak je možné, že se v tom spěchu a návalu neušlapou.

V minulém roce jsem nádraží namalovala a vysloužila si za to pokárání od svého profesora. Rozhodla jsem se pro styl van Gogha, protože jsem věděla, že ho Andersen uctívá. To jsem se ale přepočítala. Profesor obcházel kolem mého malířského stojanu, samozřejmě sledován očima všech mých spolužáků, studoval malbu a nakláněl hlavu ze strany na stranu. Poškrábal se na bradě, přimhouřil oči a obrátil se ke mně.

„Dobrá práce,“ prohlásil a já si naivně myslela, že je to pochvala.

„Skutečně dobrá… na kopistu.“ Celý se zachmuřil, jako by slunce zašlo za mraky. „Já se ale nedomnívám, že sem chodíte, abyste se vyučila padělatelem umění. Pokud by to tak bylo, musel bych trvat na tom, abyste byla z univerzity okamžitě vykázána.“

Hlas Andersena duněl celým sálem. Ztuhla jsem. Pohledy mých spolužáků mě propichovaly jako špendlíky. Od většiny z nich jsem nemohla čekat projev soucitu. Ženy se v Andersenově semináři téměř nevyskytovaly a většina přítomných mužů zastávala stejně jako profesor názor, že místo ženy je pod čepcem a u kamen.

Profesor zřejmě uhádl, co se mi honí hlavou.

„A než se na mě zase osopíte s názory vašich přítelkyň sufražetek,“ pokračoval teď už pořádně rozohněně, „tak vás musím ujistit, že kdybyste byla muž, tak bych vás z kurzu vlastnoručně vyhodil. Když mám chuť podívat se na van Gogha, tak si zajedu do Paříže, ale tady chci vidět, kdo jste vy! A jestli si zasloužíte, abych vás učil!“

Zůstala jsem na něho zírat. Nejdřív jsem v hlavě měla prázdno, pak jsem ale pochopila, jaké hrozné chyby jsem se dopustila. Já se přece obvykle nesnažila někomu se podbízet. Proč jsem se o to pokusila zrovna v případě Andersena?

Slzy se mi draly do očí, ale nechtěla jsem brečet před ostatními. Chlapci by se mi určitě vysmáli. Myslela jsem na svoji matku a představovala si, co by asi ona řekla a udělala v téhle situaci. Moje sebelítost se rázem změnila v hněv.

Andersen si mě rozzlobeně měřil a pravděpodobně očekával moje slzy. Namísto toho jsem se na něho podívala tak vztekle, jak jsem jen dokázala.

Teď jsem ale vzpomínky rychle zaplašila a vešla do vstupní haly nádraží. Pohled mi spočinul na velkých hodinách. Od doručení telegramu uběhla jedna hodina. Před okénkem pokladny se vytvořila dlouhá fronta. Nezbylo mi než se do ní zařadit. Ve spáncích jsem cítila pulzující krev. Pod obloukovitou klenbou haly splývaly hlasy lidí do nesrozumitelného hluku, který zněl jako vzdálené dunění hromu. Dřív jsem tu změť hlasů vnímala jako něco vzrušujícího, po tichu a klidu, který mě na našem sídle neustále obklopoval, byla tato kakofonie zvuků ozvěnou velkého světa, zvukem mé svobody. Teď mi však vadila, připadala mi téměř nesnesitelná.

Houkání přijíždějícího vlaku mě vytrhlo z těchto nepříjemných myšlenek. Do odjezdové haly se nahrnuli další lidé. Někteří na sobě měli lodenové pláště tak jako já, jiní se halili do drahých kožichů. Mou pozornost upoutala jakási paní s obrovským kloboukem s péry na hlavě. Moje matka měla pravděpodobně tucty takových klobouků. Já sama jsem považovala podobnou pompu za zbytečnou a takové pokrývky hlavy jsem nesnášela. Byly těžké a neohrabané a člověk se pod nimi úplně ztrácel.

„Slečno?“

Trhla jsem sebou. Fronta mezitím postoupila a já byla na řadě.

„Ach, promiňte, prosím, trochu jsem se zamyslela. Chtěla bych lístek do Kristianstadu. Kdy jede nejbližší vlak?“

„Za půl hodiny,“ odpověděl muž za okénkem pokladny. „Chcete jednosměrný lístek?“

„Ano,“ slyšela jsem svoji odpověď dřív, než jsem si ji mohla promyslet. Michaelovi jsem slíbila, že se vrátím co nejdřív. Ale kdy to bude? Matka by mi jistě nepsala, kdyby šlo jen o lehká zranění. Otec a zvlášť Hendrik budou potřebovat moji podporu. A pokud dojde na nejhorší… Odmítala jsem na to pomyslet.

Věděla jsem, že i tak se nebudu moct rychle vrátit. A utrácet peníze za lístek, který možná nebudu potřebovat, to jsem si nemohla dovolit.

Muž za přepážkou se na mě krátce podíval a řekl cenu. Vsunula jsem mu požadované koruny pod sklem a vzala si jízdenku. Čas, který mi ještě zbýval do odjezdu vlaku, jsem chtěla využít k odeslání telegramu matce.

2. kapitola

Během cesty vlakem jsem celou dobu zamyšleně hleděla z okna. Živě jsem si vzpomínala, jak jsem se už jednou bála o život svých rodičů. Tehdy mi bylo dvanáct let. Rodiče podnikli cestu do Francie a dva dny po datu, kdy se měli vrátit, stále ještě nebyli doma. Neposlali ani žádnou zprávu, takže celé panství bylo strachy bez sebe.

Slečna Rosendahlová byla tenkrát komornou mé matky. V zásadě klidná a vyrovnaná bytost se málem zhroutila. Seděla v kuchyni a oplakávala svoji paní.

Také jsem si dělala starosti o své rodiče, ale nezasáhlo mě to tolik jako ji. Byl tady přece bratr Hendrik, který také zachovával klid. Když jsem za ním šla, abych se podělila o své obavy, protože se rodiče pořád neozývali, uklidnil mě, že se nejspíš neplánovaně rozhodli navštívit příbuzné. A telegram, který poslali, k nám prostě z nějakého důvodu nedorazil.

Po této odpovědi jen pokrčil rameny a odešel. Hledala jsem rozptýlení v ohradě s hříbaty nebo běhala po loukách. Slzy slečny Rosendahlové mi ale napovídaly, že se rodiče také už nikdy nemusí vrátit. Že budeme s Hendrikem sirotci. A naši výchovu dostane na starost cizí poručník.

Tajně, aby mě slečna Rosendahlová neviděla, jsem proklouzla do svého pokoje, hleděla tam z okna a v duchu si promítala nejhrůznější možnosti toho, co se jim mohlo stát – až jsem spatřila přijíždět kočár. Povoz mých rodičů. Srdce se mi divoce rozbušilo, když jsem je viděla vystupovat, a cítila jsem dosud nepoznanou úlevu.

Královský pár mé dětské říše se vrátil domů. Ovšem zasloužit si lásku mé matky, to byl pro mě opravdu těžký úkol. Dívala se na mě jako na panenku, která musela být stále krásně upravená, ale jinak měla za úkol mlčet, což mi už tehdy bylo zatěžko. Zato otec svoji náklonnost ke mně nikdy neskrýval. Alespoň v době, kdy jsem ještě byla dítě, kterého se netýkají problémy spojené s dospělostí. Často jsme spolu podnikali vyjížďky na koních, také mě nosil v náručí po domě a před spaním mi vyprávěl příběhy o rytířích a loupežnících.

Vztahy s rodiči se zhoršily, jakmile jsem zakončila dívčí lyceum. Jejich přáním bylo, abych se co nejdřív vdala a měla děti. Ale ani po mém uvedení do společnosti se nenašel vhodný kandidát, což moji matku značně rozladilo a také otec si začal dělat starosti o moji budoucnost. Ani jeden z nich netušil, že o ten život, který si pro mne představovali, vůbec nestojím. Toužila jsem studovat, vidět svět, navštěvovat umělecké salony. Chtěla jsem získat otevřený pohled na svět, osvojit si nové znalosti, a především rozvinout svou fantazii. Manžela jsem si chtěla vybrat sama. Netrvalo dlouho a došlo k roztržce. Já jsem si z ní ale hlavu nedělala, protože tu přece byl můj bratr, který jednoho dne zdědí panství a postará se o pokračování rodu Lejongård. Já jsem byla předurčena ke ztrátě svobody a jména a odchodu z Lejongårdu.

A teď…

V duchu jsem matku proklínala. Mohla mi aspoň naznačit, co se přesně stalo a jak se oběma daří. Potlačila jsem tyto myšlenky a pokusila se soustředit na pohled z okna. Sluneční paprsky pronikaly mezi obrovskými kmeny stromů, které lemovaly železniční dráhu. Lesy vždycky povzbuzovaly mou fantazii. V lesních houštinách jsem tušila elfy a trolly a v skrytých mýtinách celý čarovný svět.

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

První část 1913

1. kapitola

2. kapitola