Angela Marsonsová

Osudný slib

Případy Kim Stoneové

KALIBR

Přeložila Jana Kunová

FATAL PROMISE

Copyright © Angela Marsons, 2018

First published in Great Britain in 2018 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Jana Kunová, 2020

ISBN 978-80-242-6671-8

Tuto knihu věnuji Keshini Naidoové,

bez níž by Kim Stoneová a její dobrodružství

žily jen v mojí hlavě.

Navždy má kmotřička víla.

PROLOG

Pozdně dubnové slunce se odráží od hluboké modravé černi pohřebního vozu, příliš velkého na takovou rakev, přestože se utápí v záplavě výsměšně pestrobarevných květů.

Rakev, která je tak malá, až se z toho obrací žaludek. Čistě bílá s mosaznými panty, na ramenou ji nesou čtyři přátelé rodiny, přestože by ji ve skutečnosti uneslo mnohem méně lidí. Stačila by jedna silná náruč.

Po tvářích se jim řinou slzy; čtyři statní muži, co se každý pátek předhánějí, kdo toho víc vypije. Čtyři chlapáci, co krkají, prdí a vzájemně si k tomu gratulují.

Teď ale pláčou a nesnaží se to nijak skrýt. Je to přijatelné. Nikdo je nebude soudit.

V kostele vládne hrobové ticho, když uctivě kráčejí uličkou dopředu. I v slzách, truchlení a smutku se mocně soustředí. Rakev je malá a lehká, a když kamarádi, co se potkali na ragbyovém hřišti, spojí síly, je jak pírko. Kdo by ale chtěl klopýtnout, škobrtnout o odchlípnutý koberec nebo se zaháknout nohou o popruh kabelky, který nepořádně kouká do uličky?

Kdo by chtěl upustit rakev? Kdo by se chtěl proslavit něčím takovým? Kdo by chtěl, aby si o něm násoskové o pátečních večerech vyprávěli takovouhle anekdotu?

A jak dobře vím, čím urputněji se něčeho držíte, čím víc se na to soustředíte, tím snáz vám to vyklouzne z rukou.

Všechny oči visí na té bílé bedýnce, když je míjí. Na takové maličké rakvi je něco odpudivého. Ale co odpuzuje, to zároveň i fascinuje, uvědomím si, když vidím, jak lidé na vzdálenějších koncích kostela natahují krky. Chtějí tu nepatřičnou podivnost vidět. Tu makabrózně krátkou cestu života a smrti.

Někde za mnou se ozve přiškrcený vzlyk, ale většinu lidí hrůza připravila o hlas.

Zarmoucené pohledy se obracejí od rakve ke mně.

Nereaguju na jejich upřené pohledy ani na soucitné výrazy, které drží příliš dlouho pro případ, že bych se podíval jejich směrem a dal jim šanci předvést, jak hluboce truchlí. Nemám zájem sdílet s nimi jejich žal a nehodlám se s nimi podělit o ten svůj.

Našel jsem pro něj využití. Je to živoucí, dýchající bytost, jež mění tvar, rozměry a barvu. Už pod ním neklesám jako pod těžkým břemenem, živím se jím. Je jako vzduch, který dýchám. Prostupuje mým tělem jako kyslík, něco čistého, dobrého. Pak se však promění a ven vychází jako cosi jiného, jedovatého.

Dav nakonec chmurně ujde ten kousek do rohu hřbitova obsypaného barvami, vlaječkami, plyšáky, andělíčky a cherubínky. Smuteční hosté za mnou si šeptem povídají. Vím, že v sobě navzájem hledají oporu. Zavěšení do sebe jdou pomalým, uctivým krokem.

Kněz přistoupí k hrobu, jámě, jaká by se spíš hodila pro vzrostlý strom. Ne pro život. Pro kytku, pro keř, ale pro život ne.

Když spouštějí rakev, kněz předčítá z bible.

Vzlykot za mnou zesílí v přežalostný nářek, kvílení, které už nemohlo zůstat uvnitř, teď smí uniknout a volně se rozplynout mezi stromy.

Hotovo.

Rakev je v zemi.

Na záda mi dopadají ruce, povzbudivě, útěšně. Některé jen na dotek, některé spočinou déle.

Všichni chtějí něco nabídnout, nějaký náznak, symbol svého žalu. Chtějí, abych věděl. Abych se podělil. Nabízejí mi darem svou lidskost.

A já jim na to zvysoka seru. Oni mě neutěší.

Ani vědomí věčného klidu.

Ani fráze a klišé, soustrastní truchlící, kondolence, květiny a telefonáty. Ani ten krátký čas, který jsme spolu mohli strávit.

Mě utěší hněv. Doběla rozžhavený vztek, který hoří v každém póru mého těla, každé molekule mého bytí.

Mě utěší můj plán. Utěší mě jistota.

Jistota, že všichni, kdo za to můžou, zemřou.

KAPITOLA 1

Kim si s ulehčením oddechla, když sestra pilkou rozřízla plastovou sádru. Všech pět prstů na noze zjevně zůstalo neporušených.

Konečně ucítila, jak kolem mumifikované kůže cirkuluje čerstvý, čistý vzduch.

Hlasitě zasténala rozkoší, když se natáhla a poškrábala se na místečku v polovině lýtka. Dráždivé svědění ji dohánělo k šílenství šest dlouhých týdnů.

„Dobrý pocit?“ zeptala se s úsměvem sestra.

„Sakra dobrý,“ odvětila Kim a drbala si to místo, až pod jejími nehty červenalo.

A přece jí po šestitýdenním martyriu podrbání nepřineslo takovou spokojenost, o jaké snila. Občas měla v noci sto chutí osvobodit končetinu vlastní kotoučovou pilou, jen aby se mohla poškrábat, ale při pomyšlení na blaho tohoto okamžiku odolala. Pominul až příliš rychle.

Sestra jí podala vlhčený ubrousek a ona si jím s povděkem otřela kůži otlačenou od sádry.

Sestra sádru zahodila a Kim posunula pravou nohu ke kraji postele. Po šesti týdnech s přidanou zátěží měla pocit, že se jí levá vznese a odplachtí pryč.

Na stehně jí spočinula uklidňující ruka. „Ne tak rychle, inspektorko,“ řekla sestra s vědoucím pohledem. „Za minutku přijde doktor Shah. Sádru jsme sundali, ale ještě nejste za vodou.“

Lehce ji po těch slovech poplácala, jako by mluvila s dítětem.

„Jo, ale já už musím někde…“

„Á, paní Stoneová,“ řekl doktor Shah. „Vidím, že jste takhle při odpoledni trpělivá jako vždy.“

„Doktore, jenom se chci vrátit ke…“

„Člověka to frustruje, když nemůže tělu tak snadno rozkázat silou vůle, viďte?“

Kim nad tím odlehčeným, žoviálním tónem zlostně blýskla očima.

Doktor Shah na ni zamžoural přes obroučky brýlí stejně jako toho dne, kdy ji přivezli po smrti jejího kolegy.

Vzpírala se, snažila se vstát z nemocniční postele a utéct, když vtom její hněv splaskl pod jeho uklidňujícím, mírným hlasem. Nevěděla ani, kam chtěla jít. Jen to, že kolega leží polámaný na podlaze zvonice a ji z místa činu násilím odvezli.

Otřásla se a vrátila zpět do přítomnosti, když jí doktor Shah položil dlaně na kotníky, jako by ji jemně držel na místě, a promluvil.

„Zvednout,“ řekl, poklepal jí na levý kotník a pak zvedl ruku o něco výš.

Nastala několikavteřinová prodleva, v níž její mozek poslal příkaz svalům, které celé týdny setrvávaly v nečinnosti.

Noha se zvedla a dotkla se nastavené ruky. Ve vzduchu podklesla, než nad sestupem zpět na lůžko převzal vládu horní stehenní sval.

„Doleva,“ zavelel doktor.

„A doprava,“ řekl.

„Svaly budou oslabené a posilování by mělo probíhat pomalu. Noha ještě není v normálu,“ prohlásil a znovu zamžoural přes brýle. Jako by to snad nevěděla! Mléčně bílá končetina nesla na kůži otlaky sádry. Po holeni se táhla pěticentimetrová jizva v místě, kde zlomená kost prošla skrz.

„Z rentgenů víme, že kosti se zhojily dobře, ale…“ řekl a odmlčel se.

Ale nikdy nevěstí nic dobrého, pomyslela si Kim.

„Pořád ještě musíte být opatrná. Bude to bolet a svaly na noze budou oslabené, protože se nepoužívaly. Rád bych, abyste docházela na fyzioterapii, dopoledne třikrát do –“

„Doktore, víte, na co se vás teď zeptám?“ skočila mu do řeči.

„Musíte pochopit, že vaše noha potřebuje čas a lehké cvičení, aby se správně zhojila. Srůst kostí je teprve první krok –“

„Doktore Shahu,“ dotírala.

Tváří v tvář její netrpělivosti si dramaticky povzdychl.

Pokývl k berlím, které nechala opřené o zásobník s papírovými ručníky vpravo ode dveří.

„Rád bych, abyste je nadále používala, dokud si neodbudete pár fyzioterapií.“

„Doktore,“ nedala se.

„Pod podmínkou, že budete vykonávat jen lehké činnosti, pokud možno vsedě za psacím stolem, nevidím důvod, proč byste nemohla nastoupit zpět do zaměstnání.“

Kim švihem přesunula pravou nohu ke kraji lůžka a levou tam došoupala s pomocí kyčelních a hýžďových svalů.

„Takže mám oficiální propustku, je to tak?“

Váhavě přikývl, jako by tušil, že tohoto rozhodnutí bude zřejmě jeden z nich vbrzku litovat.

Kim se svezla dolů, a když k ní doktor Shah i sestra přiskočili a chtěli jí pomoct, zarazila je gestem ruky.

Postavila na zem pravou nohu, pak učinila totéž s levou. Z lýtka rovnou až do kyčle jí projela bodavá bolest.

Zavrávorala.

Doktor se po ní natáhl, aby ji přidržel, ona však zavrtěla hlavou a křečovitě se držela lůžka.

Při dalším pokusu se snažila ignorovat beztížný pocit, který v ní budil dojem, že se její noha samovolně vznese jako rekvizita při kouzelnickém triku.

Chápala, že noha strávila šest týdnů v bezpečné ulitě, a pocit ztracené rovnováhy ji teď lekal.

Důkladně se soustředila a postoupila o další krok vpřed. Bolest tu byla dál, ale už ne tak oslepující a tentokrát ji očekávala.

Nevšímala si potu, který se jí perlil na čele, a udělala další krok. Doktor Shah poodstoupil a sledoval její pohyb.

Udělala další krok. Směrem ke dveřím.

„Neuspěchejte rekonvalescenci,“ řekl při dalším kroku. To už stiskla kliku a poděkovala mu.

Pohledem laskavých očí dal najevo, že ji slyšel, a pak už vyšla na chodbu. Zavřela za sebou a berle definitivně ponechala tam, kde stály.

Pomalu se šinula nemocniční chodbou. Zapomněla, jak daleko se ocitla od hlavního vchodu. Do nemocnice přišla se dvěma pomocnýma nohama a šesti týdny praxe v jejich používání.

Napočítala deset kroků, než došla k výtahům. Každé došlápnutí jí připadalo o něco přirozenější, jako by se jí vracela vzdálená vzpomínka, ale z vypětí ji postihl nával nevolnosti.

Dopřála si vteřinku odpočinku u zdi. Dráždilo ji, že se svaly pořád ještě probouzejí.

„Můžu vám pomoct, slečno?“ zeptal se dobrovolník v červeném tričku. Na jeho jmenovce stálo Terry.

Zavrtěla hlavou a on otevřel dveře vpravo od místa, kde stála.

„Tady je židle,“ ukázal do kumbálu. „Jen si minutku odpočiňte,“ dodal. „Vypadáte, jako byste měla každou chvíli omdlít.“

„Děkuju, ale je mi dobře,“ odvětila Kim a začala se od jeho laskavosti vzdalovat vstříc hlavnímu nemocničnímu vchodu.

Když se blížila k automatickým dveřím, zahlédla taxík, který na ni podle jejích pokynů čekal.

Nemohla se dočkat, až bude v něm.

Bylo načase vrátit se k práci a ke svému týmu. A přestože její tým už nikdy nebude stejný, už od něj byla pryč dost dlouho.

KAPITOLA 2

Doktor Gordon Cordell zaparkoval před bytovkou a zadumal se nad tím, jak rychle se k němu štěstěna obrátila zády.

Za těch šest týdnů, jež uplynuly od vyšetřování smrti Sadie Wintersové na jeho bývalé škole, akademii Heathcrest, nezůstal v jeho životě kámen na kameni. Policie prověřila elitní vzdělávací zařízení pro privilegované a bohaté děti z Black Country ze všech úhlů. A právě při tomto vyšetřování vyšlo najevo, že Sadiině šestnáctileté sestře provedl nelegální interrupci.

Ne že by měl na vybranou. Když ji za ním její otec přivedl, promeškala už zákonem danou hranici dvaceti čtyř týdnů nejméně o tři, a tak vynechal povinný souhlas dalšího lékaře, který vyžadoval zákon o interrupcích, a ukončil těhotenství bez ohledu na něj.

Díkybohu neponechal o zákroku žádný záznam a zbývající členové rodiny Wintersových to do světa právě nevykřikovali.

Jenomže ta mrcha inspektorka od westmidlandské policie se svým týmem dělala, co mohla, aby proti němu vznesla žalobu. A nepovedlo se jí to.

Tajná společnost pikových karet se semkla a ochránila ho. S vděčností vzpomínal na den, kdy ho jako jedenáctiletého přizvali k členství v jednom ze čtyř tajných spolků, které na Heathcrestu působily. Zamlouval se mu prestižní status vyvoleného a požíval všech výhod a styků bratrstva, které nekončily opuštěním školy. Jednou mezi piky, navždy mezi piky. A jeho vysoce postavení druzi z piků podle očekávání zasáhli a ochránili ho. Dokud nebezpečí nepominulo.

Potom mu poslali kartu.

Spokojený úlevný povzdech nad vlastní nedotknutelností mu uvízl na rtech, když otevřel obálku a našel v ní roztrhanou hrací kartu. Někdo rozcupoval pikovou devítku na kousíčky a poslal mu ji. Bez vzkazu. Bez vysvětlení. Ne že by nějaké potřeboval. Dokonale významu poselství porozuměl.

Piky ho ochránily z jediného důvodu: Nechtěly, aby ho zničila policie, protože to chtěly udělat samy.

Do osmačtyřiceti hodin po otevření obálky ho soukromá Oaklandská nemocnice ve Stourport-on-Severn propustila z místa hlavního chirurga. Téhož dne mu zabavili zbrusu nový lexus a dva dny poté ho žena vyhodila z domu, když se dozvěděla, za co dostal padáka. Piky nerozhněvalo, že provedl nelegální interrupci. Zlobily se, protože se u toho nechal nachytat.

Do týdne po vyhazovu ho zaměstnal dudleyský odbor zdravotnictví, který ho s radostí uvítal ve svých řadách.

Ještě aby ne, rozjímal. Absolvoval na nejlepších školách v zemi a v záznamech neměl jediný škraloup. V těch oficiálních, pochopitelně.

K šestimístné sumě, kterou pobíral v Oaklandské, měl jeho plat hodně daleko, ale pořád si mohl dovolit splácet hypotéku na dům, který obývala jeho žena, a ještě mu zbylo dost na nájem dvoupokojového bytu v Dudley a devět let starý vauxhall, jímž nyní jezdil.

Celé to byla dočasná záležitost. To věděl. Tohle bylo jeho pokání za to, že se nechal načapat. Trest za to, že pustil policii příliš blízko a vrhl stín skandálu na tajnou společnost s hluboce zakořeněnou tradicí. Ale za nějaký čas si přízeň štěstěny získá zpět. Brzy bude někdo z piků potřebovat jeho pomoc. Lehkomyslná nezletilá dcera nějakého lorda nebo ministra se dostane do maléru a bude potřebovat, aby ji z něj dostal někdo, kdo umí držet jazyk za zuby.

Pak ho vezmou zpátky mezi sebe. Jeho někdejší místo se zničehonic uvolní. Lexus se objeví na příjezdové cestě jeho přestavěné stodoly s pěti ložnicemi a čtyřmi koupelnami v Hartlebury a žena ho uvítá doma. Opět to bude jeho domov.

Do té doby ale bude ve službách státního zdravotnictví za zlomek své skutečné ceny provádět rutinní operace na lidské spodině.

„Ach, pane doktore…“

„Teď ne, paní Wilkinsová,“ odbyl ostře starou paní, která vykoukla ze dveří bytu 1A, kolem něhož právě procházel.

Od té doby, co se před ní nerozvážně zmínil, že je lékař, ho téměř denně bombardovala nekonečným seznamem proměnlivých příznaků nejrůznějších chorob.

„Ale já jen…“

„Promiňte, mám naspěch,“ řekl a došel k prvním schodům. Stále slyšel její námitky, ale vracet se nemínil. Ještěže aspoň neměla přístup k internetu. To by nacházela jednu smrtelnou nemoc za druhou.

Vystoupal dvoje schody a hlídal si přitom dech. Jeho objemné figuře absence výtahu nekonvenovala, ale za měsíc shodil sedm kilo ze svých sto čtyřiceti. A třebaže neměl zájem si exkomunikaci ze svého skutečného života prodlužovat déle, než bude nutné, ve skrytu duše doufal, že se mu před návratem domů podaří zhubnout ještě dalších sedm. Jeho manželka Lilith vyzkoušela už desítky diet, bezúspěšně, a on jí pořád říkal, že zabere jedině míň jíst a víc se hýbat. Hřálo ho jisté samolibé zadostiučinění a už se těšil, až se vytasí se svým „já ti to říkal“.

Tyhle schody spolu s tím, že mu nikdo nevyvařoval, zabíraly báječně.

Ignoroval namáhavý dech, bílé hvězdičky před očima i pot na čele, když otvíral dveře svého dočasného příbytku. Držel si tenhle byt už několik let, ale dřív v něm zůstával jenom tu a tam přes noc.

Vstoupil přímo do obýváku, přísahal by, že je den ode dne menší.

Odtamtud se táhl klenutý průchod do krabicovité kuchyně bez oken, obestavěné přílišným množstvím skříněk.

Jedny dveře vedly do ložnice, z níž se vcházelo do koupelny se sprchovým koutem.

Pořád to byla stejná strohá prázdná krabice jako v den, kdy přebíral klíče.

Zamířil rovnou do ložnice a cestou si povolil kravatu. Lilith mu po několika dnech umožnila, aby si odnesl kufr s oblečením. Řekla mu, ať si sbalí všechny věci na sebe, ale na nic jiného nesahá.

Vesele se zašklebil. Nevšimla si, že shrábl z nočního stolku fotografii svých dvou chlapců. Saul už byl chirurg, Luke studoval medicínu. Malé vítězství, taky vítězství.

Jako vždycky zašátral po snímku na dně kufru, aby se na něj podíval.

Kdyby si ho dal k posteli, přiznal by tak své současné situaci jistou trvalost, a na něco takového nebyl připravený.

Sádelnaté prsty nahmátly hedvábnou podšívku kufru. Zamračil se a přesunul náhradní boty a dvoje ponožky.

Opět nenahmatal nic víc než hedvábí a bezpečnostní popruh.

Rozhlédl se po místnosti, i když věděl, že fotku ze skrýše v kufru nevyndal.

„Kde to sakra…“

Nedořekl to, protože mu hlavou projela oslepující bolest. Svezl se vpřed a v uších mu zařinčel zvuk tříštícího se skla.

Před očima mu poletovaly jiskřičky a zvedal se mu žaludek. Hrozilo, že ztratí vědomí. Polkl sliny nahromaděné v ústech, aby si ulevil od nevolnosti.

Prudce zamrkal v naději, že zažene tmu, která ho svírala.

„Zdravím, doktore Cordelle,“ ozval se za ním příjemný, klidný hlas.

Překonal nevolnost a ohlédl se na útočníka.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

PROLOG

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2