JIŘÍ SUK

LABYRINTEM REVOLUCE

Ukázka z elektronické knihy

Copyright © Jiří Suk, 2003, 2020

Czech edition © PROSTOR, 2020

Photos © Pavel Štecha – dědicové, 2020

Cover photo © Jan Šibík, 2020

ISBN 978-80-7260-448-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Jiřině Marcinové

Úvod

„Jednou z paradoxních vzájemností této paradoxní části kontinentu je vzájemná izolace, vzájemná neznalost a vzájemné předsudky, ne-li dokonce nepřátelství; železné opony mezi zdejšími národy nevznikly ostatně až teprve r. 1948. (…) Dokonce nejnovější středoevropská revoluce byla množinou či kolekcí jednotlivých revolucí, jež se sice navzájem ovlivňovaly a potencovaly, ale proběhly v rámci jednotlivých států nebo národů; každá z nich měla také svůj odlišný rytmus. Dokonce i československá ‚něžná revoluce‘ – přiznávám, že pojmu ‚něžná‘ mám až po krk – byla vlastně dvojitým hnutím, jež proběhlo paralelně v českých zemích a na Slovensku a vytvořilo také dvojí národní, i když spojeneckou reprezentaci.“

JAN KŘEN, 1992

Přístup k tématu

Domnívám se, že v zásadě je možný trojí přístup ke zkoumání toho, co samo sebe nazvalo „sametovou (něžnou) revolucí“. Značný a stále rostoucí počet autorů věnuje pozornost komparativní analýze pádu komunistických režimů ve středovýchodní Evropě roku 1989. Největší předností komparací, které nebývají založené na archivním bádání, je široký záběr mapující celý politický terén někdejší „jiné Evropy“. Cena kvalitních studií – většinou politologické provenience – spočívá v neotřelých postřezích, v odhalování zajímavých analogií, totožností i rozdílů. Inspirativní i provokativní teze podněcují diskusi, vybízejí k souhlasné i nesouhlasné reakci. Vnášejí do ní novou terminologii, metodické inovace a interpretační hypotézy, které okysličují bádání založené výhradně na archivních pramenech.1

Zatímco komparativní analýza vychází z horizontální perspektivy, historické bilancování je založeno na perspektivě vertikální. Krouží kolem podstatných otázek souvisejících tak či onak se zlomovými body česko-slovenských dějin: … 1918 – 1938 – 1939 – 1945 – 1948 – 1968 – 1989 – 1992… Meditace o „smyslu českých dějin“ mají u nás silnou tradici, v současnosti však nemnoho osobností vládnoucích pronikavou silou vhledu do podstaty minulých dějů. Nejde totiž o nic menšího než osvětlit naši přítomnost v souvislostech běžnému pohledu skrytých; vyložit, jak se utvářela naše soudobá situace – kde jsme, jací jsme a proč takoví jsme. Je nutné proměřit hlubinu dějin (s nevyhnutelným rizikem subjektivity pohledu) a podílet se tím na vytváření další perspektivy. Bilancování je v jistém smyslu nejvyšším stupněm historické intepretace; jeho žánrem bývá pronikavý esej na pomezí oborů, oproštěný od detailů, soustředěný na podstaty.2

Zkoumání modality změny představuje třetí badatelskou možnost. Předpokládá soustředit se na samotné období revoluce, proniknout do jejích ohnisek, odhalit spletitou síť souvislostí a identifikovat revoluci jakožto jedinečnou Událost. V celé své síle musí před námi vyvstat konkrétní činitelé a faktory, které tvořily a poznamenávaly dobovou realitu. Vyžaduje se takřka mikroskopický rozbor událostí, postojů i gest aktérů, strategií, ideologií, zájmů. Měla by to být fenomenologie revoluce, která uspokojí naši touhu po plasticitě a drobnokresbě, po zápletkách a rozuzleních, ale také naši potřebu shromáždit podklady pro systematické poznání. Existuje mnoho způsobů, jak téma uchopit – od analýzy politických strategií po rozbor symbolických gest, obrazů a rétoriky revolucionářů.3

Ideální interpretace bude v nejlepším slova smyslu poznamenána všemi naznačenými metodologickými přístupy. Synchronní, diachronní a punktuální dimenze se v ní stanou organickou a vzájemně vyváženou součástí textu. Aby však nedošlo k omylu: v knize, kterou jste právě otevřeli, nenajdete takovou ideální interpretaci. A to nejen proto, že nejsem tím, kdo by ji dokázal napsat. Stále jsme na počátku cesty – je mnohem více toho, co napsáno nebylo a co by napsáno být mělo. Pokud mám svůj text přiřadit k jednomu ze zmíněných metodologických rámců, pak zcela jistě k tomu poslednímu. Pokusil jsem se o fenomenologii revoluce. Nejlepším způsobem, jak proniknout do samého středu, se mi jevila analýza Občanského fóra (OF) jako aktéra politických změn v období od listopadu 1989 do června 1990. Neměla to však být analýza omezená pouze na fenomén OF, ale zohledňující širší politický a společenský kontext (včetně slovenského). Nevšední audiovizuální prameny, které se mi dostaly do rukou, v určitých úsecích umožňovaly sledovat dramatický děj takřka z bezprostřední blízkosti, někdy i hodinu po hodině. Společně s některými písemnými prameny poskytly poměrně obsáhlou a reprezentativní (i když zdaleka ne vyčerpávající) „databanku“ názorů, výroků, dialogů pronesených ve vypjatých situacích při jednáních opozice se státní mocí nebo pak v klidnějším zázemí rozhodujících grémií Koordinačního centra OF. Mnohé z nich jsem se pokusil integrovat do textu, i přímo citovat, abych nevyhnutelnou analytičnost a popisnost doplnil a obohatil o prvek dramatický, kterým revoluce překypují. Mým cílem byla vyváženost. Přál jsem si, aby vědecká systematičnost nezadusila lidský (leckde „příliš lidský“) rozměr dění. Nejsem si jist, zda se mi to podařilo. Takové počínání je vždy riskantní, zvláště pak jde-li o psaní z oblasti soudobých (žitých) dějin. Takřka všichni jsme aktivními pamětníky „devětaosmdesátého“, pro tehdejší mladší a zčásti i střední generaci znamenal tenhle rok první historický zlom prožitý na vlastní kůži, o němž lze říct, že výrazně ovlivnil individuální osudy většiny jejích příslušníků.

Podstatný problém spočívá v protikladnosti historie a paměti. Historie (metodologie a systematika) nenávratně zpracovává paměť (prožitek a spontánní vědomí významu); systematické zkoumání neoživuje příběhy, dopouští se na nich násilí.4 „V srdci historie působí kriticismus ničící spontánní paměť. Paměť je pro historii vždy podezřelá, neboť skutečným posláním historie je její zničení a potlačení. Historie je tím, co odnímá žité minulosti legitimitu. (…) Pohyb historie, historizující ambice nejsou exaltací toho, co se opravdu stalo, ale jeho srážením do nicoty.“5 Toto jest úhelným problém mé interpretace, neboť je do určité míry hodnocením individualit. Je pravděpodobné, že ten či onen účastník a pamětník revolučních dějů řekne: to, co zde stojí, nepodobá se mému příběhu, „listopad ’89“ je pro mě něčím zcela jiným. Bude mít pravdu, svoji pravdu, totožnou s individuálním příběhem nebo širším kolektivním prožitkem. Podobně je tomu u pamětí, vzpomínek, memoárů – žánru pohybujícím se na pomezí literatury a historie –, přestože v nich zpravidla jde o stylizaci, zejména pokud jsou jejich autory významní historičtí aktéři. I sebeprovokativnější stylizace je třeba si vážit, neboť jakýkoli výsledek je lepší než nic. Pozorný badatel zaregistruje nejen to, na čem své svědectví vystavěli, o čem chtěli své současné i budoucí čtenáře přesvědčit, ale i toho, co pominuli, potlačili, zamlčeli či zkreslili – to vše se stává „zprávou“. Politická paměť na sebe bere různou podobu. Objektivizující „politologická studie“ někdejšího místopředsedy Federálního shromáždění Zdeňka Jičínského6 se v mnoha ohledech liší od ryze subjektivních beletrizovaných vzpomínek někdejšího předsedy Slovenské národní rady Rudolfa Schustera.7 Mezi těmito protikladnými přístupy k prožité minulosti zaujímají výjimečné postavení eseje někdejšího předsedy české vlády Petra Pitharta, v nichž se na vyšší interpretační úrovni mísí vzpomínky s reflexemi.8 Vyšší analytická i systematická kvalita bývá očekávána od kolektivních akcí tzv. orální historie, při nichž mají historici jedinečnou možnost konfrontovat aktéry s interpretačními hypotézami a klást jim otázky. V tomto ohledu pokročili na Slovensku9 o poznání dále než v Česku.10

Listopad ’89 a věc revoluce

Stačí upozornit na otazníky v názvech knih, které u nás vyšly deset let poté (Velký převrat či snad revoluce sametová?11 a Česká cesta ke svobodě: Revoluce či co?“12) a vidíme, že se jedná o pojem navýsost problematický. Odborná literatura proveniencí historické, sociologické a politologické se k němu nestaví jednoznačně. Nejprve uvedu dva protikladné závěry. Anthony Giddens si je jist, že sociální a politické procesy roku 1989 ve východoevropských zemích byly ve své podstatě revoluční; poukazuje přitom na nejnovější poznatky teorie revoluce.13 Naproti tomu slovenská politoložka Soňa Szomolányiová se kloní k názoru, že to revoluce nebyly. Odvolává se na výsledky, k nimž dospěla politologická subdisciplína – tranzitologie (teorie přechodu k demokracii), která pojem revoluce vyhradila násilné, krvavé změně politického režimu. Podle tranzitologů došlo ve středoevropských zemích roku 1989 k různým typům tzv. negociované tranzice (to jest přechodu k demokracii dojednaného liberálními představiteli starého režimu a konstruktivní složkou protirežimní opozice. Nejzářnějším příkladem je polský „kulatý stůl“).14

V prostoru, který ohraničují oba pohledy, se dnes odehrává diskuse sociálních vědců. Americký odborný časopis East European Politics and Societies uspořádal anketu k desátému výročí pádu komunistických režimů.15 „Do jaké míry byly události roku 1989 skutečnými revolucemi?“ Na tuto a další otázky odpovědělo sedmnáct odborníků na východoevropskou problematiku ve 20. století, působících především na severoamerických univerzitách. Vesměs jde o pokusy o výklad podle starých schémat a koncepcí, protože nové ještě neexistují, a pokud se rodí, nenabyly zatím v diskurzu větší váhy. Oba pojmy, které jsme na počátku úvahy postavili do protikladu, koexistují v některých příspěvcích vedle sebe jako komplementární („revoluce a tranzice“, „negociovaná revoluce“ atd.). Většina přispěvatelů pojem „revoluce“ použila, včetně těch, kteří jej neuznali, avšak cítili nutnost víceméně pregnantně se vůči němu vymezit; to svědčí o velké přitažlivé síle tradičního pojmu. Ti, kdo jej zařadili do svého interpretačního instrumentária, tak téměř vždy učinili s určitými omezeními či korekcemi, zejména pokud jim jako vzor sloužily klasické příklady revoluce ve Francii a Rusku. Je patrné, že hledání centrálních pojmů, normativních konceptů a teorií, které by uspokojivě vysvětlily kolaps komunismu a komplikovaný proces přechodu středoa východoevropských zemí k demokracii, je i po deseti letech ve stavu zrodu. Přestože i nadále nepochybně bude existovat značná názorová pluralita vycházející z oborové, metodologické a osobní perspektivy badatelů, dá se předpokládat pokračující konceptualizace a systematizace výkladu.16 Pro zámořské politology a historiky má smysl zabývat se střední a východní Evropou pouze jako jediným geopolitickým celkem. Intepretační pokusy založené na systematickém komparativním pojetí jsou komplikovanější a z podstaty věci vyžadují obecnější a teoretičtější pojetí. Perspektiva této knihy je jiná: pád komunismu v někdejším Československu. Zvolil jsem toto téma s nadějí, že výsledky, k nimž dospěju, přinesou něco nového do všeobecné diskuse o roce 1989.

Uskutečnila se v Československu na přelomu let 1989/1990 revoluce? Domnívám se, že neexistuje žádný důvod – zvláště jsme-li v počátcích tázání –, aby odpověď zněla jednoznačně – buď ano, nebo ne. Rád bych totiž tradiční a silný pojem udržel ve hře, a to nikoli jako závaznou konstantu, nýbrž jako badatelskou hypotézu (kterou zkoumání posílí nebo zpochybní), srovnávací kritérium (na jehož základě bude možné posoudit strategii politických elit) a terminus technicus (neboť mít po ruce nějaký centrální pojem je nutné, abychom neupadli do ještě větších terminologických a koncepčních zmatků). Ptejme se, zda má „listopad ’89“ základní parametry revoluce. Pokud nám jako východisko poslouží tři kritéria formulovaná Giddensem, která lze považovat za vyhovující, pak můžeme říci, že má: 1. uplatnilo se v něm „masové sociální hnutí“; 2. vedl k „procesu zásadních reforem a změn“; nová moc „dosáhla alespoň části cílů, které si určila“; 3. nebylo v něm sice přítomno „násilí“, ale aktéři obou stran jednali pod jeho bezprostřední „hrozbou“.17

Důvody, pro něž jsem volil revoluční koncept výkladu, leží hlouběji. Od sklonku 18. století je revoluce součástí moderních evropských dějin. A přitom není tím, co někdo může uskutečnit podle svého plánu, je děním přesahujícím přání a vůli jednotlivců, i když teprve prostřednictvím jejich činů se stává skutečností. Zůstává jedním z charakteristických projevů moderny, který není možné vyloučit. Česká společnost, podobně jako ostatní středoevropské národní společnosti, neprošla modernizačním procesem přímo, nýbrž dosti komplikovaně. Až v prvních desetiletích 20. století se dostala na úroveň západoevropského standardu. Další vývoj ovšem poznamenaly převraty a revoluce, které přinesly hluboké zásahy do politického, sociálního, ekonomického a mentálního ustrojení národa. Nacistická a komunistická nadvláda ho vrhla o značný kus zpět. V druhé polovině 20. století (resp. od sklonku třicátých let) zapadala česká a slovenská společnost hlouběji do bludného kruhu revolucí a kontrarevolucí, nastolování a odčiňování. Všimněme si, jak je sevření stále těsnější. Rok 1918 odčiňoval rok 1620, rok 1939 odčiňoval rok 1918, rok 1945 odčiňoval rok 1938, rok 1948 odčiňoval celou „feudální“ a „kapitalistickou“ fázi dějin, rok 1968 chtěl alespoň částečně odčinit rok 1948, rok 1989 jej chtěl odčinit úplně.

Vahou dějin se otázka revoluce v roce 1989 znovu stala žhavou aktualitou. Oživila právo na svržení nedemokratické vlády a možnost všech občanů rozhodovat o svém osudu podle vlastní demokraticky zajištěné vůle. V tomto smyslu existuje transtemporální a transverzivní souvislost mezi událostmi, které oddělují dvě dlouhá staletí. Michel Foucault ve shodě s Immanuelem Kantem označil rok 1789 za historickou událost, která zakládá sebevědomí moderních společností, zrozených v epoše osvícenství. Aby mohla působit jako trvalá příčina ukazující, jak se věci dosud měly, jak se mají v této chvíli a jak se budou mít už napořád, musela taková událost nabýt mimořádné síly a všeobecné působnosti. Naplněním této trojjediné podmínky nezůstala omezena pouze na svůj historický okamžik, ale poskytla evropským národům „všeobecnou tendenci postupovat ve směru pokroku“. Na Francouzské revoluci není v tomto smyslu podstatné „revoluční drama samo o sobě, ani revoluční činy a gestikulace“. Již záhy bylo zřejmé, že v krvavé realitě truchlivě triumfují ztráty nad zisky. „Revoluční proces sám… není tím, co je důležité.“ Tím je skutečnost, že revoluci naplňuje – a tady Foucault cituje Kanta – „účast, pokud jde o přání, která téměř hraničí s entuziasmem“. Pro Kanta byl bezprecedentní entuziasmus „morální dispozicí lidstva“, která se projevuje „za prvé v právu všech národů na takové politické zřízení, které jim vyhovuje, a za druhé v principu souhlasném s právem a morálkou takového politického zřízení, které se ze své podstaty samo vyhýbá každé útočné válce“. Foucault dodává: „Revoluce jako podívaná, a ne jako gestikulace, revoluce jako ohnisko entuziasmu pro své diváky, a ne jako princip převratu pro ty, kdo se ho přímo účastní, je signum rememorativum, protože ukazuje přítomnost této dispozice už od počátku; je signum demonstrativum, protože ukazuje přítomnou účinnost této dispozice; a je také signum pronosticum, neboť i když nepochybně existují výsledky revoluce, jež mohou být zpochybněny, není možné zapomenout na dispozici, která byla skrze tuto revoluci odhalena.“18

Není možné zapomenout na dispozici… Právě to se mi zdát být podstatné – rok 1989 je vedle všeho dalšího také rozvzpomínkou na skrytou dispozici. V tomto ohledu je v něm věc revoluce přítomna jako potence naděje i hrozby. Revoluce jako nanejvýš ambivaletní věc je součástí kolektivního vědomí i nevědomí moderního lidstva; je archetypem spravedlivého zúčtování i pomsty; přitahuje i odpuzuje; rozebraná na pitevním stole sociálních věd, ale stále velká neznámá, pokud někde propukne.

Revoluce bez revolucionářů

První slova Pithartova bilančního článku z roku 1993, nazvaného příznačně Dost bylo revolucí, chtějí přivést české čtenáře k nahlédnutí, že revoluční temperament nepatří k charakteristických národním znakům: „Všichni jsem se ochotně shodli na tom, že čeho jsme se na náměstích našich měst účastnili, byla revoluce. Měl jsem a mám o tom své pochybnosti: ztrouchnivělá střecha sice spadla právě tehdy vskutku proto, že jsme se konečně dostavili na náměstí v tak hojném počtu, ale spadla by za čas stejně sama – i kdybychom čekali, až nás předběhnou také Rumuni. Nebo pro jistotu ještě i Albánci. Plný Václavák třeba už v roce 1985, to by patrně zvonění klíčů a písničky z balkonu nestačily. To by pak asi musela být doopravdická revoluce. Ne že bych po něčem takovém toužil, v tom se ostatně my Češi, Moravané i Slezané poměrně vzácně shodneme. Dejme tomu, že bylo dobře, že se to seběhlo až před čtyřmi lety a právě tak, jak se to seběhlo. Ale: bylo by také dobře, kdybychom to zároveň střízlivě pojmenovali a smířili se s tím, že už jsme zkrátka takoví, že se do revolucí moc nehrneme.“19

Slova míří do černého. Nic není obtížnějšího než představit si českou společnost 70. a 80. let prostoupenou a ovládanou nějakou revoluční doktrínou. Po srpnové invazi v roce 1968 a brutálním potlačení velkých občanských demonstrací o rok později se lidé instinktivně otočili čelem vzad: pryč od politiky, považované za svinstvo, pryč od hrdé občanskosti, která byla k ničemu. Na společnost dopadla únava z dějin, z velké politiky, z protichůdných změn a převratů. Všeobecně sdílené zklamání vedlo k úniku do soukromí, které se mělo stát dobře fortifikovanou tvrzí, posledním útočištěm. A okupační režim vyšel této tendenci vstříc. Jedinou věcí, kterou bychom snad mohli považovat za zárodek „revolučního kapitálu“, bylo všeobecné, ale výhradně v soukromí ventilované opovržení režimem.

Ve stejném článku o něco dále se Pithart dotkl vztahu předlistopadové opozice k revoluci: „Nechci být originální za každou cenu: dobrá tedy, revoluce. Avšak revoluce s pravidly, kterými sama sebe vzápětí omezuje? Vítězové, kteří nevyužijí ani zdaleka všech možností, které jim vítězství nabídne? Co je to za revoluci, co je to za vítěze? Když už revoluce, tak pokud možno poslední. Když už vítězové, tak takoví, kteří se obejdou bez poražených na hlavu. Tak poražených, aby nemohli myslet na něco jiného než na nějakou další revoluci, převrat, prudké otočení směru. Ano, na nic jsme nebyli připraveni, vskutku amatéři. Jedno ale ‚idealistický Havel a jeho druhové‘ věděli, měli promyšleno či spíše zažito dosti přesně a prakticky: že to, co jednou přijde, neměla by být opět jen další revoluce v řadě, jeden z převratů, jedna debilní zeď extrému proti jiné debilní zdi jiného extrému.“20

Bylo-li tomu tak, jakým způsobem chtěla opozice dosáhnout změny v uspořádání režimu, jehož politická elita připouštěla jen ty změny, které sama nachystala? Dialogem, to jest otevřeným vyjednáváním o zásadních věcech celospolečenského významu. Jenomže komunistický režim si počínal, jako by měl před sebou skutečné revolucionáře, kterým jde jen o uchopení moci a zúčtování. Na výzvy k dialogu nejen neodpovídal, ale ty, kdo o dialog usilovali, různými rafinovanými i brutálními způsoby pronásledoval a trestal. Byl to začarovaný kruh, jehož protnutí leželo v nedohlednu. Politický převrat (ve smyslu pokojných demonstračních akcí, potlačených armádou a policií v srpnu 1969) se nikdy nestal jednoznačným a nezpochybňovaným politickým prostředkem odpůrců Husákova režimu. Je to zcela pochopitelné pro léta sedmdesátá a první polovinu let osmdesátých, kdy se s ohledem na mezinárodní situaci zdál být daný stav neotřesitelný. Není to však zcela samozřejmé pro léta 1987–1989, kdy se věc otevřené protirežimní revolty stávala aktuální a jako taková byla v opozičních kruzích tematizována a přetřásána.

Nejrigidnější komunistické režimy ve střední a východní Evropě - východoněmecký, československý a rumunský – mohly padnout pouze za určitých revolučních okolností, bez vnitřního otřesu by zřejmě přetrvaly ve víceméně autoritářské podobě. Není vyloučené, že jejich elity uvažovaly o „konzervativní ose“ Berlín – Praha – Bukurešť. Složitá doba – plná očekávání, nadějí i obav a strachu – postavila nepolitické společenství disidentů před problém přechodu od obhajoby lidských a občanských práv k politicky a strategicky vyhraněné opozici. Rozhodně to nebyl lehký úkol. Disidenti byli pod permanentním dozorem státní moci, byli pravidelně zatýkáni či zadržováni, schůzky či početnější shromáždění byly rozehnávány. Represivnímu aparátu se úspěšně dařilo izolovat disent od pasivní společnosti, přímý a trvalý kontakt byl vyloučený. V druhé polovině osmdesátých let vzrostly však možnosti kontaktu zprostředkovaného - zvýšil se počet samizdatových periodik (a zároveň počet obíhajících exemplářů), zvětšila se kvalita a dostupnost elektronických komunikačních prostředků, pod vlivem liberalizace v Sovětském svazu přestaly být koncem roku 1988 i v Československu rušeny zahraniční rádia Svobodná Evropa a Deutschlandfunk. Tyto a další okolnosti přispěly k vyšší kvalitě a rozsahu veřejné informovanosti; zvýšila se poptávka po „jiných“ informacích, které stále úspěšněji konkurovaly všudypřítomné oficiální propagandě. Nezávislé skupiny – vědomé si těchto změn – s větším či menším důrazem usilovaly o vytvoření jednotné a silné občansko-politické formace, která přinutí režim k jednání. Jejich počínání však bylo kontroverzní a ani v příznivějších podmínkách nevedlo ke kýženému výsledku.

Vezmeme-li v potaz, že jak pasivní společnost, tak disent neměly co do činění s revolučním konceptem, pak nám z toho – použijeme-li jednoduchou kauzální operaci – vyplyne, že revoluce byla v česko-slovenském sociálním a politickém kontextu nanejvýš nepravděpodobná. A přesto nastala, jako by uhranutými lidmi pohnula nějaká tajemná síla, jako by potom o to prudčeji chtěli od sebe odvrhnout ponížení, hanbu a frustraci. Převratné dění v sousedních zemích a vzrůstající vnitropolitické napětí v letech 1988–1989 oživilo otázku revoluce jako posledního a krajního způsobu, jímž si občané mohou přisvojit – pokud jim bylo odebráno – právo rozhodovat o svém osudu. V těchto letech dozrávala v československé společnosti niterná a nepříliš konturovaná, ale všudypřítomná tendence ke změně, která měla mnoho podob. Nejvýstižnější charakteristiku podal sociolog Ivo Možný – takřka všechny sociální vrstvy, profesní a zájmové skupiny, ti, co se živili rukama i ti, co se živili hlavou, rodiny i jednotlivci měly zájem na určité změně politického a ekonomického klimatu. A nebyl to zájem jen těch dole – dodává Možný –, ale i těch nahoře. A tak skutečné obhájce statu quo bychom pravděpodobně našli jen v úzké stranické špičce. Ta se však změnám, které nechtěla a nekontrolovala, urputně bránila – opírala se přitom o státní aparát, o jeho byrokratickou i represivní složku, kalkulovala s letitým a zakořeněným nezájmem většiny obyvatelstva o politiku.

V česko-slovenské společnosti roku 1989 vládl onen zvláštní předrevoluční nepokoj, ono dusné ovzduší naplněné očekáváním změn a zároveň strachem z represí, které visely ve vzduchu. Zdánlivě se nic nedělo, ale pod povrchem doutnal „nespočet nezřetelných sociálních pohybů, jež se skládaly v text, který dával smysl, ale v úplnosti nedokázal ho tehdy nikdo přečíst“.21 Převratné dění v sousedních zemích vzbuzovalo i u nás velké očekávání a posilovalo tendenci ke změnám. Od léta do podzimu 1989 jsme byli svědky nevídané a neslýchané mediální akcelerace. Obrazy revoluce do Československa pronikaly drátovou a satelitní cestou. Dalo se tomuto virtuálnímu (jemnému, ale sugestivnímu) tlaku odolat? Pouze nějaký čas. Nakonec strhl i ty vlažné.

* * *

V polovině listopadu 1989 se stala věc revoluce akutním případem. Jak se s tím česká a slovenská společnost vypořádaly? Narážíme na zvláštní skutečnost, která patrně nemá příliš analogií – v Československu propukla revoluce, do jejíhož čela se postavili ti, kteří ji nepovažovali za svoji věc; dodejme, že za svoji věc nepovažovali dokonce ani politiku (ve smyslu „politiky jako povolání“). V důsledku kolapsu komunistického režimu vzniklo mocenské vakuum, které umožnilo intelektuálům proniknout do zhuštěného politického prostoru a zaujmout v něm strategickou pozici. Disponovali symbolickým kapitálem, který revoluční situace ještě umocnila. Vzhledem k dlouholeté vyprázdněnosti politiky neměly ostatní opoziční potence (perestrojkoví komunisté či bývalí reformní komunisté) tak dobrou výchozí pozici. Reformní komunisté se stali součástí Občanského fóra, které ovládla skupina intelektuálů obklopujících nejznámějšího středoevropského disidenta Václava Havla. Výsostně politické místo dočasně obsadila nepolitická alternativa. Intelektuálové se nemohli vykázat konceptem systémové změny a hledali nějaké provizorní řešení, které by jim poskytlo čas na zformování a rozšíření vlastních řad. Názorově heterogenní občanské iniciativy začaly vytvářet cílevědomou opozici až v důsledku událostí 17. listopadu.

Občanské fórum se postavilo do čela masových protestních demonstrací a v několika dnech se stalo mluvčím veřejnosti dožadující se zásadních politických změn. Zaplněná náměstí a trvale rostoucí počet protestujících antikvovaly představu o postupné liberalizaci starého režimu. Nečekaně rychlá změna společenského klimatu zaskočila režim i opozici. Na pořadu dne bylo najednou to, nač se před několika týdny málokdo odvažoval pomyslet – předávání moci. Občanské fórum ale nechtělo převzít moc, a proto rozehrálo mocenskou partii velice zdrženlivě, nepustilo se do smělé ofenzivy, nýbrž postupnými a opatrnými kroky reagovalo na chyby a ústup dezorientovaného a paralyzovaného protihráče. Absenci mocenské strategie odpovídalo sebevymezení Občanského fóra, které se takřka přes noc stalo velkým sociálním hnutím, ale ještě nechtělo být hnutím politickým. Nevzniklo jako mocenský subjekt, který je tu kvůli tomu, aby vlastními silami prosadil a uskutečnil zásadní společenské změny, nýbrž jako nadstranický garant, jenž proces změn teprve připravuje, iniciuje a kontroluje. Podle vůle svého zakladatele se chtělo stát základnou pro obnovu občanství v jeho hlubší existenciální rovině, nikoli jen v rovině mocenské a politické. Všechny nekomunistické politické strany usilující o plnokrevnou demokracii se měly stát na přechodnou dobu součástí Občanského fóra a vytvořit antitotalitní, demokratický blok schopný čelit bloku komunistickému. Občanské fórum nechtělo obsazovat vlády a jiné státní instituce svými aktivisty. Zůstávalo nakloněno myšlence ponechat více vládních funkcí komunistické straně – byla to přece ona, kdo daný stav svojí dlouholetou neomezenou vládou způsobil, a proto neměla být vyvázána z odpovědnosti.

Kdo jedná podle logiky revoluce, neuvažuje tímto způsobem. Občanské fórum přibrzďovalo a tlumilo revoluční dynamiku, protože se jí nechtělo poddat. Pohybovalo se na samé hranici veřejné vůle, evidentně protikomunistické (byť ne v militantním slova smyslu).

Poslední autoritativně vystupující představitel starého režimu Ladislav Adamec se v klíčových dnech na přelomu listopadu a prosince ’89 dopustil tří politických chyb, z nichž každá by ho stála místo, pokud by o ně opozice usilovala. V neděli 26. listopadu odmítli demonstranti na Letenské pláni jeho proslov, v němž se projevilo, že jeho spjatost se starými strukturami a praktikami převažuje nad schopností a ochotou k „jiné“ politice. Dočkal se pískotu a volání po demisi. Občanské fórum ovšem nic na svém kladném vztahu k premiérovi nezměnilo, nepožadovalo jeho „demisi“, naopak ponechalo mu volnou ruku k „rekonstrukci“ vlády. Druhou, tentokrát už fatální chybou bylo složení Adamcovy vlády z 3. prosince, v níž z 20 vládních funkcí 15 zůstalo komunistům. Nespokojená veřejnost vládu prudce odmítla – rozpoutala se další vlna masových protestů. Vláda „15 : 5“ demaskovala Adamce jako muže starého režimu. Občanské fórum však – tentokrát už v rozporu s míněním Verejnosti proti násiliu – nepožadovalo jeho odchod z veřejného života. V následujících dnech dokonce připustilo, že další rekonstrukci vlády provede opět on a opět ve své režii. Třetí chybu už nelze považovat za ryze Adamcovu věc, jako spíše za selhání Občanského fóra, které nedokázalo jednoznačným gestem zabránit Adamcovi kandidovat do úřadu prezidenta republiky a zkomplikovalo si tak přístup k nejvyšší státní funkci. Premiér potřetí využil váhavosti politického protivníka k tomu, aby se udržel ve hře.

Neurčitá, improvizovaná strategie vnější kontroly moci se ihned po svém zrodu začala drolit a rozpadat. Občanské fórum se posouvalo po nakloněné rovině. Překotný vývoj je donutil přemýšlet o vládách, v nichž jeho aktivisté zaujmou klíčová místa. Při prvním jednání tzv. rozhodujících politických sil 8. prosince si s neskrývaným překvapením uvědomilo, že se stalo hegemonem. Že se tak zásadní posun – totiž proměna marginálních nezávislých iniciativ v respektovanou formaci – udála ve třech týdnech, svědčí o skutečně revolučním rozměru dění. Najednou bylo zřejmé, že komunisté nechtějí bojovat, ale spíše se domluvit. Svou existenční záchranu spatřovali v jediné věci – v „kulatém stole“, který měl legitimizovat jejich otřesené postavení. Potřebovali se dohodnout s opozicí na vytvoření účelového koaličního souručenství pro přechodné období. Po 3. prosinci v tom spatřovali jediný způsob, jak zůstat u moci. Dobře věděli, že opozice nechce celou vládu, a zároveň dobře věděli i to, že demonstrující veřejnost nechce je. Takže do určité míry to byli oni sami, kdo vtáhli svého váhajícího protivníka do vládní politiky. S ohledem na volání ulice i překvapivou vstřícnost komunistů si Občanské fórum uvědomilo, že může, ba přímo musí požadovat víc. Většinu z nejvýznamnějších křesel ve federální vládě obsadilo svými aktivisty.

Jak nejlépe pokračovat v nadějně rozehrané partii? Co ještě učinit, aby bylo směřování k demokracii definitivně zpečetěno? Po ustavení federální vlády – nazvané symbolicky „vládou národního porozumění“ – bylo Občanské fórum přesvědčeno, že konečně je aktivním subjektem dějin, nikoli jejich pasivním objektem. Dosavadní logika jednání velela postupně a s rozvahou vytlačovat „přátele starých pořádků“ z veřejného života. Po rekonstrukci vlád se nabízelo řešení, jež této logice odpovídalo a v jistém smyslu ji radikalizovalo a dovršovalo – kandidatura nesporného a respektovaného vůdce Občanského fóra do nejvyšší státní funkce. Kontrast mezi snadno zaměnitelnými komunistickými „neosobnostmi“ a charizmatem všeobecně známého, ale pořád ještě dost neznámého Václava Havla byl nadmíru působivý a povyšoval význam prezidentské otázky až na samu hranici kritičnosti a střízlivosti. Obsazení prezidentské funkce považovali aktivisté rozhodujících grémií KC OF za punktum svého úsilí. Personifikovali revoluci – heslo „Havel na Hrad“, které po většinu prosince ’89 okupovalo veřejný prostor, bylo synonymem nezvratnosti směřování k demokracii, hráze proti reformnímu komunismu, záruky svobodných voleb, schopnosti integrovat politicky a národnostně heterogenní česko-slovenskou společnost atd. Jméno Havel se přes noc stalo symbolem „jiné“ politiky. Od této chvíle se revoluce do určité míry proměnila v českou obdobu „Svátku Nejvyšší bytosti“.

Po Adamcově demisi 7. prosince ustoupili ti, kteří ovládali komunistickou stranu, a při sestavování federální vlády již nekladli opozici žádný odpor. Velmi ji tím zaskočili. Ale co se jevilo jako velkorysost a vstřícnost, bylo jen přistrojeným kalkulem. Komunisté si spočítali, že jim ve vládách a parlamentech zůstane i tak nejvíce křesel. Po bouři, kterou rozpoutala vláda „15 : 5“, to mohli považovat jen za drama se šťastným koncem. Ústup ve věci federální vlády byl taktickým manévrem vytvářejícím předpolí pro souboj o prezidentské křeslo. V této věci ustoupit nehodlali. Ještě jednou zkomplikovali Občanskému fóru a Verejnosti proti násiliu cestu k vítězství, jež se jevila po úspěšném sestavení federální vlády jako hladká a rovná. Vedení KSČ, k němuž se opět přimkl bývalý premiér Adamec se svými poradci, využilo skutečnosti, že komunisté disponovali ve Federálním shromáždění absolutní většinou. Klub komunistických poslanců navrhl a začal prosazovat přímou volbu prezidenta. Zájem o nejvyšší státní funkci projevili další kandidáti – Alexander Dubček, Čestmír Císař a Ladislav Adamec. Přímá volba se jevila jako nejčistší, protože plně demokratické řešení komplikované situace. Občanské fórum si další běh věcí rýsovalo úplně jinak. Předpokládalo, že parlament ve starém složení – v němž 29. listopadu bez problémů odhlasoval odstranění ústavního článku o vedoucí úloze KSČ ve společnosti – zvolí ještě Václava Havla prezidentem a pak bude pro přechodné období personálně rekonstruován.

Znovu se však ocitlo v situaci, s níž si nevědělo rady. Muselo totiž řešit zvláštní dilema. Ovládnout parlament – který byl odhodlán prosadit vlastní politický záměr a v němž nedisponovalo ani jedním poslaneckým mandátem – a nepoužít při tom revolučních prostředků. Demokraté se rozhodně chtěli vyhnout ústavní krizi, což v této chvíli znamenalo zabránit rozpadu parlamentu, jenž by se tak stal nezpůsobilým volit prezidenta. Nechtěli bořit státní instituce, naopak hodlali je učinit součástí přechodné moci. Zároveň však hledali způsob, jak přinutit neposlušné poslance, aby se podrobili vůli demokratického hnutí. Nepříliš přesvědčivě odmítali přímou volbu a bez viditelného úspěchu soupeřili s probuzeným protivníkem o náklonnost poněkud dezorientovaného veřejného mínění. V nekončících úvahách jeho rozhodujících grémií se znovu objevovaly náběhy k revolučnímu rozetnutí spletité situace. Ve vzduchu visely jiné, neústavní možnosti – od permanentní mobilizace veřejnosti až po rozehnání parlamentu. Revoluce ve své rigorózní podobě se opět hlásila o slovo.

V této chvíli vstoupil do dění předseda federální vlády Marián Čalfa, který patřil do týmu bývalého premiéra Adamce, avšak rozhodl se ho opustit. V rozhovoru mezi čtyřma očima nabídl Havlovi řešení nové zápletky. Slíbil, že se postará o to, aby ho Federální shromáždění zvolilo ještě v roce ’89 prezidentem republiky. Na námitku, že na to parlament v současném složení nepřistoupí, reagoval jako protřelý znalec mocenských praktik: „Parlament je třeba využít právě v tom složení, v němž je zvyklý odhlasovat všechno, co se mu předloží.“ Věděl, o čem mluví. „Brutální“ tlak, který pak vyvinul na některé poslance Federálního shromáždění, rychle vedl k uspokojivému výsledku. Od 15. do 19. prosince byl dokonán úplný obrat, komunističtí poslanci nyní unisono podporovali Havlovu kandidaturu a byli ochotni provést volbu ještě před koncem roku. Za této situace mohlo demokratické hnutí odvolat své každodenní demonstrace před budovou Federálního shromáždění, zapomenout na neústavní politické prostředky, a – z obavy před poloprázdným parlamentem – dokonce vítat přicházející poslance chlebem, solí a květinami.

Co si počít s Čalfovým zásahem do revoluce? Myslím, že není nutné uchylovat se k ostrým závěrům, jakých jsme byli svědky bezprostředně poté, co věc vešla ve známost. Čalfa neučinil nic jiného, než že vyšel vstříc nejvlastnějším intencím demokratického hnutí, spočívajícím v nenásilném převzetí vládních a zastupitelských institucí, které měly být pacifikovány a pak alespoň zčásti rekonstruovány, aby se mohly stát základnou nové demokratické moci. Pokud by se OF a VPN rozhodly pro jiné, mimoústavní řešení, pak by jim federální premiér nemohl nijak posloužit. Rozhodující měrou napomohl k pacifikaci parlamentního ohniska odporu. Poslední baštu komunistické státní moci dobyl komunista.

Povaha přechodného období

Moc komunistické strany jako politického hegemona byla zlomena. Federální shromáždění 29. prosince 1989 jednomyslně zvolilo Václava Havla prezidentem. Demokratické hnutí do něj kooptovalo první poslance a potvrdilo tím jeho výsadní zákonodárné postavení i metodu částečné personální rekonstrukce, jejímž smyslem bylo, aby v zastupitelských sborech všech stupňů ztratili komunisté nadpoloviční většinu. Institucionální rámec pro první fázi transformační politiky se uzavřel. Revoluce – pokud v ní spatřujeme principiální otevřenost vůči různým (ústavní zvyklosti a literu zákona přetvářejícím) způsobům politické praxe – byla spoutána. „Ústavní způsob provádění změn“22 se s definitivní platností stal kanonizovanou praxí přechodného období. Co to znamenalo pro další vývoj? Jaké byly bezprostřední důsledky široce pojaté ústavní kontinuity?

Nesporným kladem spoutané revoluce byla logická posloupnost a celková spořádanost klíčových politických změn. Smysl pro konstruktivnost a ochota ke konsenzu byly patrně jednou z příčin, proč se Češi a Slováci vydali k demokracii nenásilnou, pokojnou cestou. Běsi, s nimiž není nikdy dobré si začít, nedostali příležitost. Už v lednu ’90 se však ukázalo, že revoluční živel není možné zcela uhasit, pronikl do určitých sociálních a politických segmentů. Revoluce se tu a tam – na určitých teritoriích a v různé intenzitě a podobě – hlásila o slovo. Zřejmě nejsilnějším plamenem vyšlehla na přelomu února a března v Brně. Přestože se pak již nikdy v plné síle neobjevila, brala na sebe v přechodném období různé nepřehlédnutelné masky, především podobu dekomunizace politické a ekonomické sféry.

Měla ústavní kontinuita nějaké stinné stránky? Její obhájci tvrdí, že nikoli. Říkají nebo píší, že se dosáhlo všeho podstatného: vlády a parlamenty byly na základě všeobecné dohody rekonstruovány, připravily a schválily základní zákony zajišťující nezvratnost směřování k otevřené a svobodné společnosti (o politických stranách, o volbách, o právu sdružovacím, shromažďovacím, petičním atd.). Pokud na minulost pohlížíme tímto (legislativním) prizmatem, neshledáme na ní nic mimořádně problematického. Vlastní zkoumání ovšem začíná až tam, kam pronikne hlubší pohled. A tomu se ukazuje jiný obraz – propukající a rychle se prohlubující divergence a dezintegrace v mocenské, ústavní a národnostní oblasti. Je dějinnou ironií, že to, co mělo být zárukou racionálního a stabilního vládnutí, se do značné míry zvrátilo ve svůj opak. Institucionální rámec v podobě federativního uspořádání česko-slovenského státu byl pro uplatňování nové politické vůle příliš komplikovaný a těžkopádný. Masivní státní aparát se po odstranění ústavního článku o vedoucí úloze KSČ proměnil v administrativní labyrint. Zmizela funkce jednotné a neodvolatelné direktivy shora, která po dvacet let stavěla komplikovaný systém „do latě“. Jenom poslanců tří nejvyšších zákonodárných sborů bylo dohromady 700, federálních, českých a slovenských ministrů přes 50. Nejen některá ministerstva, ale i další státní úřady existovaly v trojím provedení – českém, slovenském a federálním. Není třeba připomínat, že moloch nikdy nefungoval v podmínkách otevřené společnosti. Ve vzduchu visela otázka kompetencí, rozdělení sfér vlivu a moci, ale skoro nikdo ji cílevědomě a programově nekladl.

Demokratické hnutí neobsadilo místa nejvyšší výkonné a zákonodárné moci ani z jedné poloviny, na širší záběr nemělo spolehlivou personální kapacitu a politické zkušenosti. Paradoxní na tom je, že zcela neadekvátně k tomuto poměru sil bylo obtíženo bezvýhradnou odpovědností za další vývoj. Ve vládách mu připadlo pouze 13 ministerstev, to je méně než třetina celkového počtu obsazených míst; ve Federálním shromáždění rovněž obsadilo kolem třetiny z celkového počtu 350 poslaneckých křesel. Ad hoc vytvořené poslanecké kluby OF a VPN byly souborem názorově heterogenních, nezkušených, ambiciózních jedinců, nikoli semknutou a disciplinovanou politickou formací. Bylo tomu snad tak, že proti představitelům nové politiky stáli semknutí a odhodlaní obhájci starého režimu? Naprosto ne. Politika první poloviny roku 1990 měla zcela jinou tvář – jako by v ní mávnutím kouzelného proutku působili jen vyznavači demokracie, svobody, politické plurality, právního státu a tržní ekonomiky.

Jací aktéři byli ve hře? Rozlišuji šest základních politických typů: občanští političtí aktivisté (nekomunističtí disidenti a zástupci tzv. šedé zóny), exkomunisté (vyloučení po roce 1968 z KSČ), postkomunisté (politici bývalého režimu, kteří změnili politickou ideologii), neokomunisté (nezměnili politickou ideologii), pragmatici (revolucionáři poslední hodiny); šestý typ – staří demokraté (politici, kteří měli přímou zkušenost s předválečnou parlamentní demokracií) – se v polistopadové vysoké politice takřka nevyskytoval. Každý z typů se vyznačoval určitým strategickým zájmem vyplývajícím ze svébytné politické zkušenosti a vlastní představy o podobě nového režimu. Ve vysokých státních funkcích převažovaly první tři typy. Postkomunisté Čalfa, Čič, Pitra, Schuster, Stank, Mohorita, Bartončík, B. Kučera ad. byli společně s exkomunisty Dubčekem a Jičínským rutinními politickými praktiky, kteří lpěli na daných státních strukturách, byrokratických procedurách a vazbách, v nichž a skrze něž před rokem 1968 nebo po něm dlouhá léta působili. Představitelé občanského pojetí politiky Havel, Budaj, Kňažko, Urban, Pithart ad. – kteří daný institucionální rámec a s ním spjaté procedurální zvyklosti z různých pohnutek a v různé míře nerespektovali a překračovali – byli v tomto skrytém souboji o novou tvář politiky v menšině. Měli jiné představy, které se většinou neúspěšně pokusili uplatnit.

Institucionální kritérium zaujímalo v přechodném období centrální postavení, ve hře ovšem byla další kritéria – především národnostní, antikomunistické a ekonomické –, podle nichž se rychle štěpila iluzorní jednota. Koncem ledna 1990 v souvislosti s otázkou nového názvu státu vnikla nečekaně prudkým způsobem do veřejného prostoru otázka česko-slovenských vztahů. Nový režim ze všeho nejméně potřeboval, aby se problémy prvořadého významu stávaly politickým tématem živelně a chaoticky. Těžit z toho mohly pouze partikulární strategie na úkor celku. Slovenští postkomunisté – zaštítěni vahou nejvyšších institucí, do jejichž čela je vynesla „sebeomezující revoluce“ – přizpůsobivě měnili komunistický internacionalismus v politiku obhajoby slovenské národní věci uvnitř česko-slovenské federace. Ochotně vycházeli vstříc hlasu ulice, v němž hledali a nacházeli podporu. Na druhé (české) straně panovala lhostejnost k tomuto dlouhá léta dřímajícímu problému, jenž nebyl nikdy dořešen a který zatěžovaly četné faktory a reminiscence. Češi a jejich političtí reprezentanti (až na výjimky) nepovažovali česko-slovenské vztahy za otevřený problém, jenž by vyžadoval okamžité systémové řešení, natož za klíčovou otázku přechodu k demokracii a tržní ekonomice. Velkorysá politika „národního porozumění“ zažehnala fenomén antikomunismu jen zdánlivě a dočasně. Už v prvních měsících roku 1990 se stával dělítkem uvnitř demokratického hnutí a záhy pronikl i do velké politiky. Zmocnili se ho především „revolucionáři poslední hodiny“. Postavení komunistické strany mimo zákon požadovaly politické strany, které s ní dlouhá desetiletí kolaborovaly uvnitř Národní fronty. Okresní a krajská Občanská fóra nalézala v antikomunismu jednoduchý a pádný instrument pro boj s místními „komunistickými mafiemi“ a „nomenklaturními bratrstvy“ konvertujícími z politiky do ekonomiky. Byli tu také ti, jejichž legitimita (právo promluvit nejdříve a nejhlasitěji) pro vyrovnání s komunistickou minulostí byla nezpochybnitelná – političtí vězňové 50. let. Jejich menšinový hlas se ztrácel ve vřavě doby, málokdo mu naslouchal. Složitý problém dekomunizace nabyl na síle po červnových parlamentních volbách a stal se jedním z klíčových faktorů názorového a politického štěpení, které předznamenávalo rozpad Občanského fóra na přelomu let 1990/1991. Na Slovensku byl antikomunismus zanedbatelný, politickou prioritou se tu stala slovenská národní a státní suverenita.

Problém Státní bezpečnosti otřásal politikou po celé přechodné období. Ministerstvo vnitra se okamžitě stalo centrem pozornosti těch zájmových skupin, jejichž představitelé se – ať už shodou okolností nebo cílevědomě – ocitli v jeho magnetickém poli. Potkávalo se tu více rozličně motivovaných záměrů a úmyslů, přičemž OF a VPN neměly až do červnových voleb na dění v resortu rozhodující vliv. Vítězové revoluce rezignovali na ovládnutí klíčové mocenské instituce, v níž si udrželi vliv předlistopadoví funkcionáři! Leitmotivem většiny aktivit bylo přivlastnit si mocenský kapitál, jenž se skrýval v archivech ministerstva. Za dveřmi spisoven a sekretariátů se začaly provádět první, neoficiální „lustrace“ (prověřování kontaků a vazeb politika se strukturami ministerstva vnitra), které nebyly spojeny jen s ideou očisty veřejného života od konfidentů, ale také s pokusy prefabrikovat a účelově používat kompromitující spisy na osobnosti z řad státních struktur i demokratického hnutí. Nekontrolovaný a pochybný proces (spisy asi 15 tisíc nejdůležitějších konfidentů byly na počátku revoluce zničeny či odstraněny) vyústil v oficiální předvolební lustrace – prověřování kandidátů politických stran a hnutí. Zaznamenáváme příklad křížení a prolínání kritérií, které mělo v obou republikách odlišné důsledky. Na Slovensku byli nacionálně (re)orientovaní postkomunisté a exkomunisté zajedno v podezření a odporu vůči občanským politikům, reprezentujícím liberální a federativní ideje. Naopak v Česku se ostře střetli „normalizátoři“ a „reformisté“ o koncepci ministerstva vnitra.

Také otázka ekonomické transformace nabyla paradigmatického charakteru. Nějaký čas po ustavení „vlády národního porozumění“ se mohlo zdát, že půjde o věc ryze odbornou, leč první měsíce nového roku ukázaly, že ekonomika bude politikum par excellence. Z podnětu Občanského fóra začala neformální soutěž o nejlepší „scénář ekonomické reformy“, v níž se snažily uplatnit a vyniknout rozličné školy a přístupy. Je přirozené, že nejvlivnějšími se nakonec ukázaly být ty koncepce, které vypracovali ekonomičtí odborníci jednotlivých vlád. Harmonogram reformy vytvořený týmem expertů při české vládě se alespoň částečně protnul s alternativou, kterou předložili ekonomičtí odborníci federální vlády a která posléze v neformální (ale o to vyhrocenější) soutěži zvítězila. Čeští a federální ekonomové spolu komunikovali nanejvýš komplikovaně a neproduktivně – mezi oběma týmy panovala konkurenční nevraživost. Slovenské představy o ekonomické reformě (ale i o ústavním uspořádání) se rodily paralelně, bez dotyku s českým a federálním vývojem a kotvily většinou v představách o specifické cestě Slovenska k tržní ekonomice, která úzce souvisela se slovenskou státní samostatností. Povážlivou asymetrii zaznamenaly političtí reprezenti obou demokratických hnutí až na samém konci přechodného období.

* * *

Podle těchto a dalších, méně evidentních kritérií se polistopadová politika živelně dělila na četné partikulární a paralelní politiky. Formující se mocenská ohniska vyplňovala komplikovaný ústavní systém a obsazovala strategické body. Ve většině případů to nečinila z nějakých temných, novému režimu nepřátelských pohnutek, ale proto, aby si zajistila co nejlepší výchozí pozici pro uplatnění individuálního a skupinového zájmu. Ve složitém ústavním systému, který do listopadu ’89 stmelovala hegemonie jediné politické strany, neexistoval nyní žádný integrující faktor (např. v podobě jednotného česko-slovenského politického hnutí), který by dokázal silný odstředivý pohyb účinně korigovat. Důsledkem byl nespojitý, divergentní vývoj v základních oblastech české a slovenské politiky. Dělítka však nevznikala jen mezi českým a slovenským, federálním a národním, institucionálním a občanským, ale také mezi mocenskými entitami, u nichž se předpokládala uzká a bezproblémová spolupráce (mezi OF a prezidentem, OF a federální vládou, OF a VPN, mezi federální a českou vládou, mezi někdejšími revolučními spojenci OF a ČSL, ČSS atd.). Ke štěpení docházelo i uvnitř politických hnutí (krajská Občanská fóra versus Koordinační centrum, sněm versus rada, politická komise versus rada atd.). Křehký systém „parlamentní demokracie“ – restaurovaný na počátku února nástupem několika desítek kooptantů do nejvyšších zákonodárných sborů – se pod náporem heteregenních politických vůlí otřásal v základech, leč i navzdory tomu zůstával jedinou, těžko zpochybnitelnou základnou, o níž se jednotlivé politiky opíraly na cestě ke svobodným volbám. Směřování ke svobodným volbám a k demokracii nemělo alternativu, zásadní otázkou bylo, jaké náplně se dostane nové demokracii, jaká politická, ekonomická a občanská kultura se vytvoří.

Jaká to tedy byla revoluce? Některými rysy se nelišila od jiných revolucí, v něčem však zůstala specificky česká a slovenská. Nesnesitelně tvrdý a provokativní policejní zásah proti pokojné manifestaci, studentská revolta, tisíce protestních rezolucí přicházejících ze všech koutů republiky, masa v ulicích, starý režim versus opozice, informační blokáda, obavy a strach z policie, armády, Lidových milicí, všudypřítomná zanícenost pro změnu, obětavost a nasazení dělníků revoluce, patetická gesta. Pokojnost a nenásilí nebyly samozřejmou věcí, revoluce měla i svou druhou tvář, která sice převážně zůstávala ve stínu, ale alternativu bohapustého násilí nemůže vyloučit žádná intepretace. Leč vážné spektakulární drama od samého počátku odlehčoval hapenningový prvek, který nabyl na síle poté, kdy už bylo téměř jisté, že zhroucený režim se nevzchopí k protiúderu. Pocity svátečnosti a dějinné satisfakce, marnivé plýtvání velkými slovy i břitká slovesná moudrost, česká věcnost s příměsí sarkasmu a ironie, slovenská temperamentní emotivnost a citová přímočarost. Vlak něžné revoluce, drakiáda, několikakilometrový lidský řetěz, účastenství umělců a populárních osobností – těch, jejichž profesní kariéra nebyla přetržena, i oněch, kteří se vrátili z krajiny zapomnění, symbolické zvonění klíči, stříhání ostnatých drátů na hranici Východ-Západ, a většina z toho v přímém televizním přenosu. Absence násilí, rychlost politických změn a hapenningový charakter inspirovaly revoluci, aby samu sebe nazvala „sametovou“, „něžnou“ (ti střízlivější raději mluvili o revoluci „pokojné“). Slovo revoluce užíval tehdy každý, nikdo o něm nepochyboval. Byla to revoluce, kterou málokdo čekal, a proto se na ni skoro nikdo nepřipravoval – o to silnější a spektakulárnější byl všeobecný dojem, který vyvolala; revoluce, jejíž aktéři improvizovali, a proto mezi nimi vynikli především ti, kteří disponovali politickou zkušeností a mocenskou zdatností – exkomunisté a postkomunisté; revoluce rychlá a zdánlivě nekomplikovaná, v níž brzy skoro všichni, které reálně i potenciálně ohrožovala, ztratili zájem obhajovat předlistopadový status quo. Skoro každý se k ní přidal, skoro každý byl tak trochu revolucionář (i komunisté), a proto není dodnes zřejmé, kdo byl jejím vítězem a kdo poraženým. Začala jako revoluce étosu, ale velice rychle se změnila v revoluci zájmů. I proto brzy vyvolala pocity zklamání a deziluze, rok poté ji studentští předáci překřtili na revoluci „ukradenou“. Založili dlouhou řadu pochybností a otázek, na něž hledáme odpovědi. V mnohém zůstává tahle revoluce po třinácti letech záhadou.

Poděkování

První poděkování patří Petru Pithartovi, jednomu z mála českých politiků, který je ochoten učinit pro poznání naší nedávné, stále přítomné minulosti opravdu mnoho. Byl to on a Milan Horáček z Nadace Heinricha Bölla – jemuž také mnohokrát děkuji –, kteří se zasloužili o nezávislou reflexi „listopadu ’89“. Za mnohé vděčím oběma dosavadním ředitelům Ústavu pro soudobé dějiny AV ČR – Vilému Prečanovi a Oldřichu Tůmovi, jakož i řediteli Ústavu politologie FF UK Milanu Znojovi. Děkuji ovšem také dalším přátelům a kolegům (především Milanu Drápalovi a Jaroslavu Cuhrovi), kteří mě v našich nikdy neukončených, vždy znovu začínaných debatách provokují, inspirují, korigují a zneklidňují. Poslední, ale neméně vřelé poděkování patří mé ženě Ireně za nenápadnou, ovšem o to působivější a trvalejší přízeň, kterou chová ke mně a k mé práci.

1. díl

INTELEKTUÁLOVÉ A REVOLUCE

„… a když se rozpadlo s krachem

Imperium Hunorum, když odpadaly

Baltikum, Ukrajina, Kazachstán

a Těžkoslovensko, nastoupila garnitura

dokonalých slabochů, zatímco měla vládnout dekrety

a vyleštit do zlatova parkety.“

IVAN DIVIŠ, 1998

Kapitola I

„Občanské fórum neaspiruje na žádné ministerské křeslo“

Na vlně a pod vlnou masových demonstrací

Starý režim srazily na kolena masové demonstrace, které se po 17. listopadu 1989 vyvalily ze zdánlivě klidného a do sebe uzavřeného lůna společnosti. Znamenaly kvalitativní změnu kolektivního vědomí, které se představitelé režimu propagandistickými triky a rafinovanými represivními způsoby snažili zabránit, a s níž naopak dosud nepříliš vlivné občanské iniciativy spojovaly svůj další osud. Lokální aktivity přerostly v několika hodinách do nepřetržitého řetězce občanských nepokojů. Vířivý revoluční proces vtahoval stále více lidí, urychloval politický vývoj. Prudký nápor událostí spojil názorově heterogenní opoziční skupiny do jednoho šiku. V pondělí 20. listopadu odpoledne – necelých čtyřiadvacet hodin po vzniku Občanského fóra – demonstrovalo na pražském Václavském náměstí více než sto tisíc lidí. Kameraman samizdatového Originálního videožurnálu zachytil demonstraci z lešení, jímž byl obehnán jeden z domů v horní polovině náměstí. Lidé zaplnili celý prostor i přilehlé ulice, nespočetné zástupy se vzdouvaly jako rozbouřený oceán. Hesla, která demonstranti skandovali, se rodila v četných ohniscích, odrážela se od stěn vysokých domů a splývala v nesrozumitelných poryvech zvuků připomínajících hukot větru v členitém terénu. Byl to jedinečný projev kolektivity v její masové podobě, který skýtal až mysteriózní zážitek. Skončilo dlouhé čekání na historickou chvíli, v níž se doufalo a o níž se zároveň tolik pochybovalo. Na přelomu října a listopadu se Československo ocitlo v plném osvícení reflektorů zaměřených z Polska, Maďarska, Německa; mířily na ně mikrofony s jedinou otázkou. Asi půlminutový záběr nepotřeboval komentář, zachytil masu v okamžiku, ve kterém dokončila svoji krystalizaci a vyzařovala jedinečnou, s ničím nesrovnatelnou energií. Dějinotvorná potence. Sála tvárné impulzy, čekala na vůdce. Zavládlo euforické, poněkud poblouzněné vědomí, že hříchy občanské pasivity a mlčenlivého tolerování komunistického režimu zcela zahladila tato nevšední událost. Několik hodin poté zasedal v pražském Realistickém divadle výbor Občanského fóra a přijal dvě důležitá rozhodnutí: Občanské fórum se postaví do čela masových demonstrací a pokusí se navázat dialog se státní mocí (nikoli ovšem s vedením komunistické strany, nýbrž s předsedou federální vlády Ladislavem Adamcem).

* * *

Občanské fórum chtělo oslovit demonstranty v srdci občanských nepokojů – na Václavském náměstí. Jak to udělat nejúčinněji? Od jezdecké sochy sv. Václava – dosavadního ohniska protestů – bylo možné ovládnout pouze horní polovinu náměstí. Jako dobré řešení se ukazovalo promluvit z vyšších pater některého domu stojícího zhruba uprostřed rozlehlého podlouhlého prostoru. Budova nakladatelství Melantrich, opatřená ve třetině své výšky balkonem, splňovala tyto parametry takřka ideálně. Patřila Československé straně socialistické, která se po 17. listopadu stejně jako ostatní strany Národní fronty rozhodla vymanit ze svého dosavadního satelitního postavení vůči Komunistické straně Československa. Ústřední tajemník této strany Jan Škoda byl dávným přítelem Václava Havla z dob středoškolských studií a 19. listopadu se na Havlovo pozvání zúčastnil ustavující schůze Občanského fóra v pražském Činoherním klubu.

Účastníci prvního veřejného vystoupení OF v úterý 21. listopadu vzpomínají na zvláštní, dobrodružnou cestu do melantrišského domu vedoucí skrze dvorky, chodby a sklepní části domů. O improvizovaném a dramatickém proniknutí do budovy Melantrichu píše Vlasta Chramostová: „Prodrala jsem se do Melantrichu. Standa [Milota] s Johnem Bokem kmitají a my s Václavem Havlem stojíme užaslí u okna. Pod námi Václavské náměstí, statisícový zástup. (…) V rychlém sledu událostí bylo třeba jednat rychle, improvizovat v krkolomných situacích. Petr Kučera jako tehdejší redaktor Svobodného slova sjednal možnost vystoupit na balkoně Melantrichu, sídla Československé strany socialistické. ‚Pomohly osobní kontakty,‘ vzpomíná. Dušan Provazník šel za Janem Haladou, šéfem Lidového nakladatelství, neboť ředitel Vavrinčík nebyl přítomen. Řekl, co chystáme a přesvědčil ho. Získal od něho klíč od balkonu, s příchodem přes účtárnu. Pak se postavil před dveře a čekal na příchod Havla a spol. Krátce nato dorazila parta kluků, která měla instalovat ozvučení. Dali se do práce a v tom se tam objevil Vavrinčík. Byl na mrtvici. Ale prvnímu balkonu už nezabránil. I když to zkoušel. Snad jen několik minut poté jsme do kanceláře ústící na balkon vešli my v čele s Václavem Havlem. Tam stál Vavrinčík, bledý jako stěna. Tehdy ho Standa nečekaně důrazně odstrčil a řekl památnou větu: ‚Teď jdeme my!‘“23

V působivé zkratce vylíčil začátek veřejného vystupování Občanského fóra Radim Palouš: když zaujali pozice v oknech Melantrichu, bylo Václavské náměstí již zcela zaplněné. Pozornost demonstrantů byla upřena do horní poloviny náměstí, odkud byl stejně jako předchozího dne mítink improvizovaně moderován. Palouš zvolal do připraveného mikrofonu: „Vážení přátelé! Hovoří k vám Občanské fórum.“ Tváře demonstrantů matně ozářené pouličním osvětlením se jako na povel obrátily k Melantrichu a lidé začali skandovat: „Kdo to je?“ Překvapený řečník zareagoval poněkud zkratkovitou formulací: „Občanské fórum je Václav Havel!“, která ovšem shromážděné lidi zcela uspokojila, neboť začali volat: „Ať žije Havel!“24 První mítink moderovaný Občanským fórem mohl začít.

* * *

Prolomení informační blokády a šíření idejí politických změn do všech koutů republiky – naléhavé úkoly prvních dnů. Kolem nich se strukturovalo hnutí. Vzniklo Nezávislé tiskové středisko vydávající deník Informační servis; vytvářely se výjezdové skupiny, na kterých se podíleli umělci (především populární herci a zpěváci) a vysokoškolští studenti; uskutečňovaly se první kontakty a výměna informací, zahájena byla evidence nově ustavených občanských fór. Boj o přístup do velkých médií – televize a rozhlasu – byl z pochopitelných důvodů nejurputnější a demokratické hnutí v něm zaznamenalo první výraznější úspěchy na konci prvního týdne. V přímém přenosu vysílala televize až sobotní demonstraci na Letenské pláni (25. listopadu). Téhož dne večer se poprvé na televizní obrazovce objevil první muž Občanského fóra Václav Havel. Skutečný průlom přinesla generální stávka 27. listopadu a výsledky jednání delegace Občanského fóra a Verejnosti proti násiliu s předsedou federální vlády Adamcem 28. listopadu. O dva dny později zahájilo Občanské fórum pravidelné každodenní vysílání na rozhlasové stanici Hvězda. Otevřely se mu také brány Československé televize.

* * *

Dálnopis generálního tajemníka Ústředního výboru Komunistické strany Československa Miloše Jakeše nižším stranickým složkám – odeslaný v pondělí 20. listopadu – obsahuje zprávu o situaci v Praze ve dnech 17.–19. listopadu 1989. Text se snaží zachytit vše podstatné, co se v neklidné metropoli o víkendu stalo. Bylo to však již nad možnosti deskriptivního popisu. Život společnosti se vymkl z kloubů. Protestní aktivita pražských občanů výrazně překročila doposud ostře sledované hranice disidentského ghetta – povstávali studenti, herci, zpěváci, výtvarníci, hudebníci, novináři, představitelé stran Národní fronty, Socialistického svazu mládeže a dalších organizací, hodnostáři církví ad. Okresní a krajské funkcionáře komunistické strany muselo dění v Praze šokovat. Co si počít, jsou-li věci už tak daleko? Jak zabránit rozšíření revoluční nálady do dalších měst?

Jak jim velely stranické předpisy a příkazy z centra, přikročili ihned k opatřením: „Pracovní skupiny ústředního výboru KSČ, krajských a okresních výborů strany byly delegovány do rozhodujících center a podniků, aby zabezpečily jednotnou informaci a analýzu politické situace. Zabezpečována je ochrana podniků, přijata byla opatření proti pronikání nežádoucích elementů a šíření negativních jevů. Do pohotovosti byly uvedeny krajské a okresní štáby Lidových milicí.“25 Komunistická strana se pustila do boje o veřejné mínění. Zatímco její funkcionáři v okresech a krajích hodnotili situaci dogmaticky, v pražských stranických strukturách se v hojné míře vyskytovalo názorové kolísání. Většina stranických složek poukazovala na sebevražednou pasivitu, která zavládla v centru, a vyzývala k informačně ideologické ofenzivě. Totální mobilizace strany, kterou si tolik přála uvést do chodu, byla však sotva možná. Stranu živelný pohyb společnosti paralyzoval a zatlačil do hluboké defenzivy. Rychle převládl názor, že výrazné personální změny ve vedení strany a státu jsou nevyhnutelné. V každodenních „situačních zprávách“, stranických „pokynech a směrnicích“ se odrážel posun situace v neprospěch KSČ. Strana se nejprve chtěla vypořádat s opozicí podle starého schématu třídního boje. Pokusila se dosáhnout toho, aby sociální skupiny, o které se tradičně opírala, jednoznačně odsoudily a odmítly Občanské fórum, stávkové hnutí studentů a kulturní obce jako destruktivní faktor usilující o „rozvrat socialistického uspořádání“.

Spád událostí – zejména však aktivizace veřejnosti, která dávala zřetelně najevo svůj nesouhlas s komunistickou hegemonií – ji rychle přinutil změnit politickou taktiku. Stalo se tak po 24. listopadu, kdy odstoupilo předsednictvo ÚV KSČ v čele s Milošem Jakešem. Strana se uchýlila k rafinovanějšímu boji proti sílícímu oponentovi, kterého už nešlo zničit. Komunisté měli rozkládat občanská fóra zevnitř, poukazovat na totožnost programových východisek, pomocí umných dialogů vést na různých úrovních taktickou ofenzivu s cílem udržet na pracovištích základní organizace strany, jednotky Lidových milicí a naopak umenšovat význam stávkových výborů a občanských fór, nepřipustit odvolávání nomenklaturního managementu průmyslových podniků, odmítat majetkové vypořádání. Hlavním politickým cílem nyní bylo zasazovat se o zahájení „kulatého stolu“, u něhož by jako dva rozhodující partneři zasedly Komunistická strana Československa a Občanské fórum. Příliš očividně a tedy dosti neohrabaně se pokusila působit jako strana, která se odstřihla od totalitní minulosti a chce zásadním způsobem přispět k budování svobodného, pluralitního demokratického prostředí.

* * *

Ovládnutí masových shromáždění bylo prvořadým úkolem výboru Občanského fóra; každý den zasedalo jeho užší grémium (od pátku 24. listopadu zvané krizový štáb), které rozhodovalo o skladbě řečníků, pořadí a obsahu projevů. Kritérium výběru hledejme především v uměleckém a intelektuálním zázemí, které v Občanském fóru dominovalo, ale také ve snaze představit se lidem jako širokospektrální hnutí, reprezentující všechny sociální vrstvy. Nejdůležitější samozřejmě bylo účinně reagovat na aktuální politickou situaci – zasazovat se o otevřenost médií, usilovat o zahájení politického dialogu, odmítat formální rekonstrukci předsednictva ÚV KSČ a požadovat zrušení vedoucí úlohy komunistické strany zakotvené v ústavě, prosazovat vytvoření parlamentní komise k přešetření zákroku proti nedávné studentské manifestaci, požadovat odstoupení zkompromitovaných poslanců atd. Začátek a konec manifestací Občanské fórum ritualizovalo. První slokou dvacet let staré písně Modlitba je zahajovala zpěvačka Marta Kubišová a končily zpěvem československé státní hymny. Občanské fórum tím chtělo podtrhnout svou politickou konstruktivnost a státotvornost. Vedle známých a populárních tváří herců, zpěváků, písničkářů a sportovců se na tribuně střídali zástupci dělníků, studentů, učitelů, propuštěných politických vězňů, nezávislých občanských a profesních iniciativ, národnostních menšin atd. Účelem veřejných mítinků bylo otevírání tabuizovaných témat, jakými byly sovětská okupace Československa v srpnu 1968, nelichotivé zaostávání Československa za vyspělými státy, špatná ekologická situace, existence druhé, neoficiální kultury, náboženský útlak ad. Manifestace symbolicky naplňovaly prostor svobody, který se náhle otevřel.

* * *

Uvádím sestřih z projevů Václava Havla na listopadových veřejných shromážděních. Koncipoval je jako úvodní klíčová sdělení, aby uvedl manifestující veřejnost do nálady odpovídající záměrům a směřování Občanského fóra. Byl stručný, úsporný a především se snažil být výstižný. Z úryvků je patrné, jak modeloval dynamiku vývoje, jak ji opatrně, ale zřetelně stupňoval, jak volil akcenty. Mnozí svědkové tvrdí, že se pohyboval ve svém živlu. Dobře ho znali: na počátku padesátých let – to mu bylo teprve šestnáct – dokázal vytvořit a vést generační společenství tzv. šestatřicátníků; ve dvaceti letech jako neznámý začínající literát šokoval auditorium spisovatelské obce, kterému vnutil k projednávání téma neoficiální literatury; v šedesátých letech se podílel na režii svých úspěšných divadelních her; v sedmdesátých a osmdesátých letech se stal neformálním vůdcem nonkonformního společenství a jedním z neznámějších východoevropských disidentů. Konsekventní směřování ho dovedlo až k příležitosti režírovat toto „reálné drama“. Vycházel přitom bezezbytku z původního časování, které se zrodilo ze spontánní interakce studentů a umělců v sobotu 18. listopadu: týdenní stávka (od pondělí 20. do neděle 26. listopadu) vyvrcholí na počátku nového týdne dvouhodinovou generální stávkou, která zároveň otevře další fázi vývoje. Do tohoto rámce zasadil hlavní politický cíl, který měl svůj původ v počátcích Charty 77 – dialog státní moci s reprezentanty prodemokratické veřejnosti o změně politického a ekonomického uspořádání ve státě.

21. listopadu, úterý / z projevu na Václavském náměstí:

„Jsem spisovatel, nikoli táborový řečník. Promluvím je velmi krátce. Občanské fórum je zamýšleno jako okamžitá a prozatímní reprezentace kriticky smýšlejících občanů. Může se k němu spontánně přidat kdokoli, kdo se cítí být jeho členem.“

Z tiskové konference:

OF se zatím „necítí být způsobilé vést dialog s představiteli moci“. Hodlá však pro něj připravit půdu. Partnerem jednání bude kvalifikovaný „všeobčanský výbor“, reprezentující široké spektrum veřejnosti.

22. listopadu, středa / z projevu na Václavském náměstí:

„Občanské fórum se v tuto chvíli stává reálným reprezentantem kriticky smýšlející československé veřejnosti, který začíná být brán vážně i soudobou státní mocí. V nejbližších hodinách se Občanské fórum pokusí sjednotit všechny vznesené požadavky do jednotné listiny. Tyto požadavky podpoří, jak pevně věřím, všichni, kteří chtějí demokracii v naší zemi, manifestační generální stávkou v pondělí 27. listopadu.“

23. listopadu, čtvrtek / z projevu na Václavském náměstí:

„Občanské fórum je faktickým představitelem lidové vůle. (…) Je připraveno okamžitě zajistit dialog veřejnosti s dnešní mocí a disponuje kvalifikovanými silami ze všech oblastí společenského života, schopnými vést svobodnou a věcnou diskusi o reálných cestách ke změnám politických a hospodářských poměrů v naší zemi.“

24. listopadu, pátek / z projevu na Václavském náměstí:

„Dialog dnes nabízí Občanské fórum, které existuje sice jen pět dní, ale fakticky reprezentuje většinu obyvatel této země. Občanské fórum je připraveno okamžitě jednat s mocí jinde než na ulici. Nezáleží tedy na nás, ale na nich, jestli se bude demokracie v naší zemi rodit ve vzrušené atmosféře náměstí nebo v klidu na nejrůznějších pracovištích. Na tahu nejsme my, ale oni. Voláte po svobodných volbách, po zrušení vedoucí role jedné strany, po zrušení Národní fronty jako manipulačního nástroje této strany. Ubezpečujeme vás, že dojde-li k pokojnému dialogu, budeme s vládou o všech těchto touhách občanů jednat.“

25. listopadu, sobota / z projevu na Letenské pláni:

„Vyzýváme všechny občany, aby co možná nejvýraznějším způsobem manifestovali svou touhu po demokracii generální stávkou vyhlášenou na pondělí 27. listopadu od 12 do 14 hodin. Žádáme zároveň, aby co nejlépe organizačně připravili stav permanentní stávkové pohotovosti, který by měl po stávce následovat. Studenti a umělci sami zváží, zda by neměli reagovat pokračováním své probíhající stávky. Generální stávka… by se měla stát skutečně všenárodním neformálním referendem o vedoucí úloze jedné strany. Personálními změnami jsme byli již tolikrát podvedeni, že se něco takového nikdy nesmí opakovat. Vytrvejme, buďme obezřetní, stupňujme svůj tlak na vládnoucí kruhy! (…) Rád bych vás ještě informoval o tom, že jediným mužem v současném vedení, který se dokázal veřejně podívat do tváře nás všech, byl předseda federální vlády pan Ladislav Adamec. Na včerejším zasedání ÚV KSČ reagoval na tento fakt pan Štěpán otázkou, jak si to mohl dovolit bez jeho souhlasu. Pan Adamec se vzdal obou svých vysokých funkcí, protože – jak řekl – s takovými lidmi tam pracovat nechce. Myslím, že bychom měli v tuto chvíli podpořit pana Adamce.“

26. listopadu, neděle / z projevu na Letenské pláni:

Za Občanské fórum vám mohu oznámit, že dialog moci s veřejností začal. Dnes odpoledme se sešel ministerský předseda pan Adamec s delegací Občanského fóra. Veřejně děkuji za dobrou vůli panu premiérovi, který za chvíli jako host Občanského fóra promluví. Zítra projevíme svou touhu po demokracii, svobodě a míru manifestační generální stávkou. (…) Všichni si klademe otázku, co bude po stávce. Občanské fórum navrhuje, aby stávkové výbory setrvaly v permanentní stávkové pohotovosti a zároveň se proměnily ve fóra, která budou svéprávnými a samostatnými reprezentanty společenské vůle v celé republice. V této chvíli musíme být jednotni proto, abychom se mohli brzy a pokojně rozejít do nejrůznějších svobodných odborových, politických, studentských a zájmových organizací. Občanské fórum chce být mostem od totality ke skutečné demokracii a pluralitě, kterou posléze zajistí svobodné volby.“26

Opozice tváří v tvář státní moci

Výsledky mimořádného zasedání Ústředního výboru Komunistické strany Československa 24. listopadu přesvědčily předsedu federální vlády Adamce, že má-li si uchovat politický vliv, musí se vyvázat ze stranických pout a jednat samostatně, bez direktiv z centrálního sekretariátu. Odmítl se stát členem nového předsednictva ÚV KSČ, jehož složení ukazovalo, že stranická špička neztratila nic ze svého anachronického konzervatismu a zcela ztratila smysl pro realitu. Avšak bez přímé podpory konkrétní (byť ustupující) politické síly se Adamec ocitl ve vzduchoprázdnu. Plán nástupu do čela strany, který hrál v jeho úvahách významnou roli, vzal prozatím zasvé. Jakešovým nástupcem se stal neznámý aparátčík Karel Urbánek, jenž – jak se záhy ukázalo – nedokázal být na výši doby. Adamec mohl počítat se zvolením do čela komunistické strany nejdříve na jejím mimořádném sjezdu, prozatímně svolaném na leden příštího roku.

Zajistit Adamcovi okamžitou podporu se pokusili jeho poradci Oskar Krejčí a Miroslav Pavel. Využili k tomu jednoznačně deklarovanou vůli Občanského fóra jednat o politických změnách právě s předsedou federální vlády. Připomeňme, že v pátek 24. listopadu – v době, kdy se konalo mimořádné zasedání ústředního výboru KSČ – Občanské fórum dokonce oslovilo Adamce přímo z melantrišského balkonu: „Zatím se nám od pana ministerského předsedy nedostalo přesného termínu jednání o aktuálních požadavcích veřejnosti. Opakujeme, co jsme již řekli: při nultém setkání [21. listopadu] šlo pouze o vyjasňování pozic. Konkrétní požadavky ještě projednány nebyly. Občanské fórum je k tomuto jednání neustále připraveno. Vývoj událostí si to naléhavě žádá. Protože víme, že nás z tohoto fóra velmi dobře slyšíte, vyzýváme vás, pane ministerský předsedo federální vlády, abyste na naši naléhavou žádost reagoval.“27 Krejčí byl takřka v nepřetržitém kontaktu s představiteli iniciativy Most hudebníkem Michaelem Kocábem a novinářem Michalem Horáčkem, kteří se 19. listopadu stali součástí Občanského fóra a blízkými spolupracovníky Václava Havla. V sobotu 25. listopadu ráno jim Adamcův poradce oznámil, že po včerejším mimořádném zasedání ústředního výboru se předseda vlády za dramatických okolností rozešel s vedením komunistické strany, a prostřednictvím iniciativy Most požádali Občanské fórum, aby Adamce podpořilo na odpolední manifestaci na Letenské pláni. Občanské fórum to učinilo a odpověď předsedy vlády na sebe nenechala dlouho čekat. Ve svém večerním televizním vystoupení vyjádřil ochotu vstoupit s Občanským fórem do jednání.

První schůzka se uskutečnila v neděli 26. listopadu, několik hodin před demonstrací na Letenské pláni. Delegace Občanského fóra na ní vznesla původní stávkové požadavky, to znamená ty, které obsahovalo týden staré základní provolání Občanského fóra: odstoupí nejzkompromitovanější politici (oproti provolání jmenovala pouze prezidenta Gustáva Husáka, vedoucího tajemníka Městského výboru KSČ v Praze Miroslava Štěpána a předsedu Federálního shromáždění Aloise Indru); budou propuštěni političtí vězňové; vznikne parlamentní komise pro vyšetření zákroku policejních sil proti studentské manifestaci; neprodleně bude respektována svoboda tisku a informací. Delegace se vyjádřila pro politická vyjednávání na různých institucionálních úrovních a o různých tematických okruzích. Obě strany se na závěr shodly, že jednání bude pokračovat po generální stávce – 28. listopadu. V návaznosti na vzájemnou vstřícnost z předchozího dne požádala delegace premiéra Adamce, aby promluvil jako host Občanského fóra na odpoledním mítinku. Adamec pozvání přijal, avšak jeho vystoupení skončilo velkým neúspěchem a znamenalo citelné oslabení dobré výchozí pozice. Masa přivítala premiéra ovacemi, vzápětí však dokázala dát najevo svou nevoli, když premiér žádal o omezení generální stávky na několikaminutovou symbolickou úroveň, vyslovil se pro rychlé ukončení stávkového hnutí a oznámil, že s požadavky, které obdržel, seznámí komunistickou stranu. Zaplněná Letná reagovala hlasitým pískotem. Poslední Adamcovu větu („Věřím, že v tom získám i vaši plnou podporu“) vyprovodila skandováním „Pozdě! Pozdě! Pozdě!“.28

Důvodem takového krachu patrně byla Adamcova sveřepost, neochota (možná neschopnost) přizpůsobit politický styl situaci. Snad se domníval, že lidé ocení jeho zásadovost, názorovou důslednost a v čase všeobecné rozkolísanosti uznají jeho autoritu, opřenou částečně také o benevolenci demokratického hnutí. Od 20. listopadu se otevřeně prezentoval jako politik gorbačovského ražení, jehož varování a progresivní názory zůstávaly v minulosti oslyšeny. Společně se svými poradci však nedocenil, že veřejné mínění se od základů proměnilo. Nepovažovalo již komunistickou stranu za rozhodující politickou sílu a jakýkoliv náznak, že by si měla i nadále podržet své předlistopadové postavení, přijímalo s vášnivým nesouhlasem. Ze subjektivních i objektivních důvodů musel Adamec zůstat politikem tak či onak svázaným se stranou. Dokázal se odpoutat od stranického vedení, nemohl se však vzdát své příslušnosti ke komunistické straně, zvláště pak, chtěl-li v blízké budoucnosti stanout v jejím čele a opřít o ni svůj koncept politických proměn.

Vtírá se otázka, proč Občanské fórum, disponující v čase masových mítinků tak neobyčejnou, okamžitě vykazatelnou mocí, nepožadovalo po letenském neúspěchu Adamcův odchod z politiky. Zdá se, že ho k tomu vedla fixní idea dialogu jako nenásilného, řízeného a kontrolovaného otevření přechodu k demokracii. Dialog je nutné s někým vést a ono nevidělo žádného jiného vrcholného reprezentanta státu, s nímž by mohlo jednat, neboť prezidenta Husáka a předsedu Federálního shromáždění Indru vyzvalo k odstoupení a nového generálního tajemníka ÚV KSČ už nepovažovalo za představitele státu, ale pouze jedné z více politických stran. Na podvečerním mítinku, kterým na pražském Václavském náměstí vyvrcholila 27. listopadu generální stávka, už Občanské fórum Adamce nepodpořilo jako před dvěma dny, naznačilo jen, že bere na vědomí jeho současné postavení: „Zahájili jsme jednání s předsedou federální vlády, kterého považujeme za dnešního představitele státní moci. Dosud platné programové prohlášení vlády i její složení neodpovídá dnešní politické situaci. Zeptáme se zítra předsedy vlády, zda je on sám odhodlán program a složení vlády zásadně změnit a přijmout požadavky Občanského fóra. Tyto požadavky máme připraveny. V kladném případě s ním budeme jednat, předložíme mu své požadavky a náměty. Jeho odpověď rozhodne o našem dalším postupu. Nerozhodne-li se ministerský předseda v tomto duchu, budeme žádat jeho demisi.“ Občanské fórum se mohlo v případě úsilí o Adamcův odchod pokusit dosadit někoho ze svých řad do čela vlády a získat tak rozhodující vliv na její složení a směřování. Protože se však obávalo radikálního a dobrodružného vývoje, nebylo na takové řešení připraveno; a ani po případné Adamcově demisi nehodlalo ještě vzít věci do svých rukou: „Předpokládáme, že prezident republiky realisticky zváží situaci a pověří sestavením vlády jiného kandidáta, který bude pro československou veřejnost přijatelný a který bude ochoten od první chvíle jednat také se zástupci Občanského fóra. Za rozhodující podmínku považujeme jeho odhodlání zajistit uspořádání svobodných voleb.“29 I po obrovském sesuvu její prestiže a reálných mocenských možností si Občanské fórum uchovávalo respekt před státní mocí, která pořád měla ve svých rukách většinu donucovacích prostředků, zejména ozbrojené síly. Opatrnost a zdrženlivost byly opodstatněné, nevyplývaly však jen z mocenské setrvačnosti a momentální taktiky, byly do struktury Občanského fóra vepsány hlubším a původnějším písmem.

* * *

Druhým mítinkem na Letenské pláni v neděli 26. listopadu vyvrcholil dosavadní způsob politické aktivity Občanského fóra. Bezprostředně po návratu do prozatímního sídla v divadle Laterna Magika bylo vystaveno první vážnější negativní odezvě přicházející z vlastních řad. Kritický hlas pozvedli především stávkující studenti (ale i některá místní OF), které pobouřil způsob moderování mítinku – vytýkali organizátorům laciná gesta, teatrálnost, dokonce i elitářské tendence a manipulativní počínání. Nepovažuji za důležité zkoumat, zda byla kritika výsledkem racionálního rozmyslu nebo spíše emotivní reakcí. Berme ji jako faktum, které mělo nesporný vliv na další směřování Občanského fóra; v jeho rozhodujících grémiích vyvolala rozčarování a rezignační náladu. Václav Havel a Václav Malý (tiskový mluvčí) uvažovali dokonce o tom, že opustí přední řady hnutí. Druhý z nich to v následujících dnech skutečně učinil. Vlivný Havel vyjádřil názor, že je nezbytné považovat první protestní fázi za uzavřenou, se zítřejší generální stávkou ukončit mítinky a soustředit se na politická vyjednávání: „Jako Občanské fórum jsme své poslání splnili. Nyní nastává čas profesionálů. Zdá se, že je téměř vyhráno; v každém případě na to všechno přestáváme stačit. (…) Občanské fórum nesmí dopadnout jako Solidarita. Ta trvala dlouho a příliš se vyprofilovala. My musíme přemostit dobu mezi totalitou a životaschopnou demokracií. (…) Zítra musí bý manifestace čtvrthodinová, doba velkých shromáždění skončila. Já to tušil, jako dramatik vím, že každé drama má určitý počet částí; už to dnešní bylo vlastně navíc. (…) V naší činnosti končí etapa kritiky, přecházíme do fáze programové.“30

* * *

Jednoznačné vyznění generální stávky – jíž dominovaly dva požadavky ztvárněné hesly „Konec vlády jedné strany“ a „Svobodné volby“ – zavazovalo Občanské fórum k tomu, aby tlak na státní moc stupňovalo. Jakým způsobem se toho při druhém jednání s předsedou federální vlády Adamcem v úterý 28. listopadu zhostilo? Působilo o poznání sebevědoměji, i když stále spíše v roli nátlakové skupiny než politické strany či koalice politických sil. Výsledky tohoto v zásadě konstruktivního dohadování můžeme rekapitulovat v základních bodech:

1. Federální vláda se 3. prosince představí v novém složení. Tento požadavek byl zcela v souladu s polistopadovými proklamacemi premiéra Adamce, v nichž vyjádřil vůli a ochotu přetvořit vládu na koaličním základě, tak aby v ní vedle zástupců komunistické strany zasedli představitelé jiných politických stran a nestraníků. Vznikne „vláda odborníků, profesionálů“. Delegace OF a VPN ustoupila ve dvou věcech: vzdala se požadavku demise staré federální vlády a svého původního termínu vyhlášení nové vlády, kterým byl 1. prosinec.

2. Nová vláda měla již ve svém programovém prohlášení poskytnout záruku, že je „připavena vytvořit předpoklady pro zabezpečení svobodných voleb, svobody shromažďovací a spolčovací, svobody projevu a tisku, pro zrušení státního dozoru nad církvemi, pro úpravu branného zákona a dalších“. Na tyto základní požadavky se vláda dokázala pružně připravit – legislativní odbor měl již přichystánu sadu návrhů zákonů, které zajišťovaly zavedení či novelizaci vyjmenovaných svobod. Nevíme, jak se v tomto okamžiku stavěl Adamec k požadavku zrušení Lidových milicí a základních organizací KSČ na pracovištích, vedení komunistické strany je prozatím odmítalo. Občanské fórum a Verejnosť proti násiliu se rozhodly, že poskytnou nové vládě pro splnění zmíněných požadavků čas do konce roku 1989.

3. Vypuštění článků ústavy zakotvujících vedoucí úlohu KSČ ve společnosti a marxismus-leninismus jako státní ideologii. Rovněž tento požadavek byl zcela v souladu s úmysly vedení federální vlády, která aktuálně upravila návrh nové ústavy tak, aby v něm zmíněné články nefigurovaly. Adamec slíbil, že návrh na vypuštění tří článků z ústavy bezprostředně předloží Federálnímu shromáždění. (Ve středu 29. listopadu nejvyšší zákonodárný sbor bez problémů příslušnou úpravu schválil. Jmenováním komise Federálního shromáždění a České národní rady pro dohled nad vyšetřováním událostí 17. listopadu 1989 zároveň splnil původní požadavek stávkujících studentů.)

4. Zajištění pravidelného a bezproblémového přístupu Občanského fóra do médií a podmínek pro vydávání vlastního deníku. Tyto požadavky vyplývaly ze společenské situace po generální stávce. Rozhlas a televize se již de facto osvobodily a otevřely občanským iniciativám; zbývalo pouze vypracovat nové řídicí a programové schéma, které by daný stav optimalizovalo a potvrdilo de iure. Premiér, který již 27. listopadu jmenoval do funkce ústředního ředitele Československé televize svého poradce Miroslava Pavla, přijal požadavky bez výhrad. Rovněž příslíbil, že se postará o přidělení budovy pro potřeby Koordinačního centra Občanského fóra.

5. Odsouzení vojenské intervence pěti států Varšavské smlouvy v srpnu 1968 měla federální vláda taktéž v úmyslu. Příslušné prohlášení zveřejnila současně se svým vznikem, v neděli 3. prosince.

K dalším požadavkům – odstoupení prezidenta Husáka do 10. prosince, propuštění zbývajících politických vězňů – premiér Adamec uvedl, že jejich splnění není v kompetenci federální vlády, nicméně přislíbil, že doporučí příslušným orgánům a institucím, aby je realizovaly. A konečně, k požadavku „návrhu ústavního zákona, podle něhož poslanci Federálního shromáždění, České národní rady a Slovenské národní rady, kteří se zpronevěřili svému poslaneckému slibu a nedbali vůle a zájmů lidu, budou ze své funkce odvoláni“, se zatím nevyjádřil.

Je patrné, že opozice nepožadovala o mnoho více, než co byla státní moc ochotna učinit ze své vlastní vůle. Představy o prvních liberalizačních krocích byly v tomto okamžiku na obou stranách takřka totožné. Od sklonku prvního týdne přestalo být paralyzované předsednictvo ústředního výboru KSČ mocenským centrem, nahradil je užší a operativnější vládní kabinet, který se dokázal přizpůsobit rychlému sociálně-politickému pohybu. Ve snaze přimět opozici, aby 28. listopadu iniciovala definitivní ukončení stávky, byl premiér Adamec úspěšný jen částečně. Občanské fórum vyzvalo všechny občany k „pokračování klidné práce při zachování stavu trvalé stávkové pohotovosti“.31 Zároveň je vyzvalo, aby sami posoudili výsledky jednání a dostupnými prostředky dali najevo svou vůli. S ohledem na dvacet let trvající nehybnost se za deset předchozích dní stalo skutečně mnoho. Mobilizovanou veřejnost dosavadní vývoj uspokojil, a tak akceptovala výzvu Občanského fóra k ukončení masových mítinků a opustila náměstí velkých měst.

Jak se rodila strategie Občanského fóra

Nejprve se ve stručnosti zmíním o způsobu mocenské transformace v Polsku a Maďarsku, který počínání československé opozice (a po 17. listopadu i komunistické strany) nesporně ovlivnil. Při své oficiální návštěvě Československa 1. února 1989 podrobně vysvětlil nejvyšší představitel Polské lidové republiky Wojciech Jaruzelski zdejším stranickým a státním funkcionářům změnu politické strategie, ke které polská státní moc přikročila v důsledku hospodářského úpadku a pod narůstajícím společenským tlakem. Opozice, reprezentovaná odborovým hnutím Solidarita, se od roku 1987 opět těší velké podpoře společnosti, přestože ještě v roce 1985 se zdálo, že se jedná o „muzeální záležitost“. Nezbývá než respektovat ji jako politického partnera. Jedinou schůdnou cestou je přimět opozici k převzetí části odpovědnosti za věci veřejné. Ukazuje se, že její představitelé se v pozici politických partnerů chovají mnohem zdrženlivěji a uvážlivěji. Solidarita se štěpí do vzájemně soupeřících frakcí, některé z nich mění rétoriku, vyzývají ke klidu, k ukončení stávek. Výsledkem konvergence měl být – podle Jaruzelského – nový typ „vlasteneckého socialistického režimu, ve kterém zůstanou zachovány všechny hlavní zásady socialistického zřízení; legální a konstruktivní působení politické opozice bude novým prvkem“.32

Opoziční Solidarita se na jednání s polskou státní mocí připravovala od prosince 1988, kdy ustavila Občanský výbor, ve kterém na pozvání Lecha Wałęsy přijalo místo 119 zástupců opozičních struktur, vyjma radikálních skupin. Občanský výbor byl rozdělen do patnácti podvýborů v čele s předsedy odpovědnými za připravenost Solidarity v dané oblasti. Podmínku, kterou si opozice stanovila pro zahájení jednání, byla legalizace Solidarity a dalších společenských a politických skupin. Většina požadavků, která chtěla uplatnit u „kulatého stolu“, navazovala na původní požadavky z let 1980–1981 (zrušení cenzury, svoboda tisku, přístup opozice do médií, likvidace nomenklatury a organizačních monopolů, svoboda sdružování, nezávislá územní samospráva, ekonomická reforma ad.). „Kulatý stůl“ byl zahájen 6. února 1989. Rokování, která se vedla ve třech základních oblastech – hospodářská a sociální politika, politické reformy a hospodářský pluralismus, skončila 5. dubna dohodou o liberalizaci a demokratizaci režimu. Základní hodnotou byly pro Solidaritu svobodné volby. V zájmu jejich budoucího uskutečnění přistoupila na model přechodných voleb, v nichž mohla získat v dolní komoře polského parlamentu – Sejmu maximálně 35 % mandátů; volby do druhé komory – Senátu se měly konat bez omezení. Solidarita se rozhodla, že po volbách nebude usilovat o moc, ani se na ní podílet kvůli „prohlubující se hospodářské krizi, reálné síle v podobě armády a bezpečnostního aparátu a také kvůli nejistotě ohledně postoje Moskvy“.33 Předpokládala, že v přechodném období bude působit jako parlamentní opozice, iniciovat legislativní změny a kontrolovat vládnoucí Polskou sjednocenou dělnickou stranu při výkonu moci. Naprosto jednoznačný a pro vládnoucí stranu zdrcující byl výsledek voleb, které se konaly 4. a 18. června. „Wałęsova družina“ obsadila takřka všechna místa, která byla ponechána ke svobodné volbě – v Sejmu 260 z celkových 560 (a z 260 možných) a v Senátu 99 ze 100. Jednoznačné vítězství přimělo Solidaritu změnit strategii – ohlásila, že pokud vládnoucí strana obsadí funkci prezidenta republiky, bude opozice požadovat premiérské křeslo. 19. srpna pověřil polský prezident Wojciech Jaruzelski sestavením vlády katolického aktivistu ze Solidarity Tadeusze Mazowieckého. Nová vláda, v níž ze čtyřiadvaceti křesel obsadila Solidarita polovinu, začala pracovat 12. září.

Československé stranické funkcionáře možná ještě více znepokojila informace o politické situaci v Maďarsku, kterou při své návštěvě Československa ve dnech 16.–18. února 1989 přednesl generální tajemník Maďarské socialistické dělnické strany Károly Grósz. Vylíčil počátek alarmujícího rozkladu maďarské komunistické strany. Nově složené politbyro a ústřední výbor nejsou jednotné, projevuje se v nich značná názorová různorodost a odstředivost. Maďarský tisk si počíná nezávisle a vydobyl si již vlivnou mocenskou pozici. Vzrůstající počet členů opouští vládnoucí stranu, maďarská inteligence se překotně politicky aktivizuje.

O čtyři měsíce později, na setkání s vysokým funkcionářem KSČ Miroslavem Štěpánem v Bratislavě, líčil člen politického byra MSDS Mihály Jassó maďarskou situaci v mnohem temnějších barvách. Sociální vývoj nabyl nebývalé dynamiky, kterou vedení MSDS nedokázalo předvídat, a ani teď ji ještě zcela nepochopilo. Stranu dezintegruje silná frakční heterogennost, která by stačila k vytvoření několika samostatných politických subjektů. Maďarská média se zcela vymkla statní a stranické kontrole. Jedním z největších problémů je poměr Maďarů k vlastní poválečné historii, zejména k událostem roku 1956. Pohřeb ostatků popraveného ministerského předsedy Imre Nagye, který se konal 16. června, byl pro MSDS další citelnou politickou prohrou (Jassó si v této souvislosti povzdechl, že lepší je živý Dubček než mrtvý Nagy). Na rozdíl od Polska, kde je opoziční silou pouze Solidarita, působí v Maďarsku více nových politických stran. Takové zprávy musely funkcionáře KSČ šokovat.

Částečně z vlastní vůle a zčásti pod vnějším tlakem uznala vládnoucí MSDS politický pluralismus a postupně se vzdávala svého mocenského monopolu. Již v lednu schválil maďarský parlament zákon o shromažďovacím a sdružovacím právu, který umožnil legálně zakládat politické strany. Nové politické strany vytvořily 22. března „kulatý opoziční stůl“, který měl sjednotit a připravit opozici pro vyjednávání s vládnoucí stranou o přechodu k demokratickému systému. Po určitých peripetiích začala 13. června politická vyjednávání u „trojhranného stolu“, kterého se zúčastnily MSDS, kulatý opoziční stůl a tzv. třetí strana tvořená oficiálními společenskými organizacemi. Mimořádný sjezd MSDS (6.–10. října) uzavřel liberalizační období – zrušil Maďarskou socialistickou dělnickou stranu; vytvořil Maďarskou socialistickou stranu jako její nástupkyni, která se přihlásila k pluralitní parlamentní demokracii, smíšenému vlastnictví, sociální tržní ekonomice a systému občanské samosprávy. Ve dnech 17.–20. října schválilo Národní shromáždění ústavní a další zákonné dodatky dohodnuté u trojhranného stolu: o činnosti a hospodaření politických stran, zrušení Prezidiální rady, volbě poslanců a prezidenta republiky a nápravě rozsudků souvisejících s lidovým povstáním v roce 1956. Vypustilo z názvu státu slovo lidová a vyhlásilo Maďarskou republiku nezávislým právním státem.34

* * *

Českoslovenští komunisté – na rozdíl od svých maďarských a polských soudruhů – mocenský kompromis jednou provždy vyloučili. Podle jejich výkladu byla jakákoli opozice (i socialisticky orientovaná – a v jistém smyslu především tato) destruktivní, neboť ohrožovala jejich pozice, zakotvené v brežněvovském status quo. Mocenská strategie východní supervelmoci se ovšem za éry Michaila Gorbačova (1985–1991) výrazně měnila. Sovětský svaz, rozkolísán vlastními hospodářskými, politickými a národnostními problémy, nebyl již v roce 1989 pro své satelity mocenskou záštitou. Nedávná jednomyslnost byla ta tam. Generální tajemník ÚV KSČ Miloš Jakeš se o tom přesvědčil 18. dubna v Moskvě v rozhovoru, ve kterém nejvyšší sovětský představitel Gorbačov vyjádřil přesvědčení, že dohoda mezi vládnoucí stranou a opozicí v Polsku a Maďarsku je jedinou možností, jak zabránit „společenskému rozkladu“ a politickému chaosu. O tradičním vojenském řešení, jehož předehrou byla nátlaková diplomatická aktivita, nepadlo ani slovo.

Pro československé komunistické funkcionáře zůstávala klíčovou otázkou intepretace vpádu vojsk pěti států Varšavské smlouvy do Československa v srpnu 1968. Proto opakovaně naléhaly na Gorbačova a představitele satelitních států, aby nic neměnili na oficiálním výkladu intervence jakožto „internacionální pomoci bratrských komunistických stran v boji proti kontrarevoluci“. Gorbačov připouštěl, že reformní proces, který v lednu 1968 tehdejší Komunistická strana Československa zahájila, měl své kladné stránky; jako celek jej však nehodnotil kladně a vždy Husáka, Jakeše a spol. ubezpečil, že Sovětský svaz nebude přehodnocovat výklad zakotvený v mocensko-ideologickém traktátu Poučení z krizového vývoje ve straně a společnosti po XIII. sjezdu KSČ. Českoslovenští komunističtí představitelé usilovně (i když pošetile a marně) pracovali na petrifikaci daného stavu; reformy odměřovali shora v takové kvalitě a dávkách, aby nepodnítili spontánní liberalizační proces. Ve vztahu ke svým protivníkům uplatňovali dobovou variantu třídního boje, typickou pro pozdní socialismus v Československu. Spočívala v permanentní kontrole a selektivní perzekuci nepočetného a politicky málo významného opozičního společenství a v masivním propagandistickém tlaku v médiích. V druhé polovině roku 1989 se v názorové soudržnosti a vzájemné podpoře mezi státy sovětského bloku již objevovaly velké a nepřehlédnutelné trhliny.

Na pravidelných ekonomických, politických či vojenských poradách generálních tajemníků se stále hlasitěji a bouřlivěji projevovaly názorové různice a protichůdné zájmy. Způsobila to odlišná vývojová dynamika, která se výrazněji uplatňovala v Polsku, Maďarsku a Sovětském svazu, zatímco ve východním Německu, Československu, Rumunsku a Bulharsku převládala stagnace. Ceauşeskova rumunská výzva z 20. srpna adresovaná všem socialistickým státům, aby jednomyslně vetovaly nominaci představitele Solidarity do funkce předsedy polské vlády, se nesetkala s kladnou odezvou. Stejně marné bylo úsilí Miloše Jakeše iniciovat podzimní setkání, na kterém by představitelé států sovětského bloku nově definovali postavení a zájmy socialistického společenství. Jakešovo vedení vědělo, že někdejší bratrství „na věčné časy“ je v troskách. Doslova zděšení v jeho řadách musely vyvolat zářijové a říjnové události ve východním Německu – sílící exodus desítek tisíc východoněmeckých občanů do západního Německa, masové pouliční demonstrace ve východoněmeckých městech, které 9. listopadu vyústily do prolomení „berlínské zdi“. Východoněmecký Honeckerův režim se zhroutil. Představa o vytvoření osy Berlín–Praha–Bukurešť, která by tvořila dostatečně pevnou konzervativní protiváhu k liberalizujícím se Polsku a Maďarsku, vzala za své. Netrvalo dlouho a padl i československý komunistický režim. V úterý 28. listopadu, den po generální stávce, se nově zvolené stranické vedení obrátilo k nižším stranickým strukturám se sdělením, že KSČ „bude muset“35 respektovat Občanské fórum jako politického partnera. Týž den vyzval předseda federální vlády Adamec Občanské fórum, aby se podílelo na vytvoření nové vlády a převzalo tak spoluodpovědnost za výkon státní moci.

* * *

Vliv polské a maďarské mocenské transformace na československou opozici byl patrný. Chartistická idea svobodného dialogu se v roce 1989 přistrojila do podoby „kulatého stolu“, u něhož se měl dojednat přechod k demokratickému systému. O dvojím vlivu se můžeme přesvědčit v písemném návrhu na ustavení „koordinačního výboru československé politické opozice“ z přelomu října a listopadu 1989.36 Objevil se maďarský termín „opoziční kulatý stůl“, u kterého by se nezávislé skupiny dobraly potřebné názorové a akční shody. Z politické praxe Solidarity převzal dokument myšlenku vybudování „národního a občanského výboru“, který by formuloval a prosazoval zájmy všech vrstev obyvatelstva. Sjednocení opozice a vznik vyjmenovaných grémií však zůstaly pouze na papíře, k realizaci nedošlo z důvodu názorových neshod mezi jednotlivými opozičními ohnisky.

Opozice se dokázala sjednotit až v Občanském fóru. Také první prohlášení tohoto hnutí předpokládala vznik „všeobčanského výboru“, složeného ze zástupců opozice, „šedé zóny“ a „struktur“, který měl se státní mocí vyjednávat o systémových změnách. Přestože situace po 17. listopadu byla zcela odlišná a umožňovala i radikálnější řešení, vůdčí aktivisté Občanského fóra si podrželi představu o přechodném liberalizačním období podle polského modelu. Moc se měla transformovat uvážlivě a pozvolna, horizontem úplné změny byly svobodné volby v druhé polovině následujícího roku. Nepřipustili řešení, jaké se v počátcích pokoušela prosadit nezávislá (málo vlivná) politická strana Československá demokratická iniciativa. Podle jejího konceptu měla stará vláda podat demisi do 25. listopadu; v přechodné „vládě občanského soužití“ měli zasednout představitelé vedení státu před srpnem 1968, představitelé nezávislé opozice a nezkompromitovaní zástupci staré vlády. Nová vláda se měla postarat o nezbytné liberalizační kroky a o uspořádání svobodných parlamentních voleb koncem ledna 1990.37

Občanské fórum využilo masové podpory, kterou si zajistilo ovládnutím protirežimních demonstrací, k tomu, aby komunistickou státní moc přimělo vyjednávat. Pokusilo se tlumit zrychlený pohyb a nepodlehnout předčasnému pokušení převzetí moci, které se mu mohlo vymstít. I tento prvek převzalo z taktické výzbroje polské Solidarity. Dávalo přednost zdrženlivosti, uvážlivosti, zdůrazňovalo kontinuitu, protože se nechtělo proměnit v revoluční mašinu. Mnohokrát o tom samo sebe různými argumenty přesvědčovalo: nesmíme dovolit komunistické straně, aby se rychle vyvázala z odpovědnosti za to, co způsobila svou čtyřicetiletou neomezenou vládou; naopak, ať se v tom – pod ostrou kontrolou veřejnosti – ještě nějaký čas „škvaří“ a „plácá“. Nejúčinnější politickou zbraní, kterou máme, je a ještě nějaký čas zůstane rychlá mobilizace veřejnosti. S obsazením vlád by vzala možnost demonstračního nátlaku za své. Nejvýhodnější pro nás je kontrolovat první liberalizační kroky přechodné vlády. Vývoj v nejbližších týdnech a měsících bude velmi nestabilní a mohl by vyústit v naši předčasnou diskreditaci. Nemáme ve svých řadách lidi se zkušeností řídit rozsáhlé byrokratické aparáty. Z toho důvodu budeme prosazovat vládu složenou z odborníků, jejichž politická příslušnost nebude prioritní podmínkou – tou nechť je odborná zdatnost a čistý morální profil kandidátů. Nejsme připraveni nejen personálně, ale ani programově – náš program z 26. listopadu („Co chceme“) je pouhou proklamací, naznačením směru a vyžaduje rozpracování.

V první fázi revoluce (do 3. prosince) nebyly představy o strategii písemně ani zvukově zachyceny. Jako dobrý orientační bod mohou posloužit dokumenty Verejnosti proti násiliu z 29. listopadu. Právě tohoto dne se kolektivní vedení OF a VPN při svém prvním setkání v Praze dohodla na totožnosti politických cílů a prostředků. V postoji k uchopení moci se Občanské fórum a Verejnosť proti násiliu prokazatelně shodovaly. Verejnosť proti násiliu však dala mnohem zřetelněji najevo, že převzít moc nehodlá: zveřejnila, že „sa nechce podielať na moci“ a „orientovať sa na politické boje“; zaměří se pouze na „kontrolu výkonu tejto moci“.38 A načrtla, jakým způsobem bude uplatňovat svoji politickou vůli. V první fázi je nutné, aby každá pobočka VPN shromáždila balík nejdůležitějších místních problémů a otázek; nejvhodnějším způsobem je učinit to na veřejných mítincích, schůzích a při dialogu s vedením místního úřadu nebo podniku. Řešením složitějších problémů se budou zabývat skupiny nezávislých expertů, které bude VPN organizovat. Až bude dosaženo shody v základních otázkách, soustředí se VPN na to, aby „rôznymi spôsobmi“ požadované změny politicky prosadila. Byla to taktika mobilizace veřejnosti a prosazování politické vůle pomocí vnějšího nátlaku. Hnutí se nechtělo stát politickým subjektem, ale pouze ad hoc ustavenou nátlakovou skupinou.

* * *

Jenomže mocenský střet byl rozehrán jinak než v Polsku na přelomu let 1988/1989. V Československu prostor pro přechod k demokracii neotevřela dohoda elit, ale masové nepokoje. Až do 28. listopadu nebyla Komunistická strana Československa nakloněna kompromisu a vliv opozice byl patrný spíše v morální než politické oblasti. Přes noc však propukla revoluce a elektrizovala atmosféru konfrontačním prvkem – staré musí být odstraněno, aby mohlo začít nové. Nebyla taktika vnější kontroly moci v revoluční situaci riskantním podnikem? Byla pravým opakem skutečné revoluční politiky, jejíž snahou je eliminovat protivníka a převzít moc. Občanské fórum jako progresivní politický subjekt nechtělo stupňovat radikalitu veřejného mínění a beze zbytku ji zužitkovat. Naopak spíše ji tlumilo a regulovalo – snažilo se ji přizpůsobit svým možnostem. Zaujalo místo na hranici mezi kompromisem, který revoluční společnost (podléhající vlastním zákonitostem) byla ještě s to vstřebat, a kompromisem, který už přijmout nemohla. Bylo si vědomo tohoto rizika a přijalo je jako hrozbu svého možného smetení z revoluční scény. Implicitně volilo taktiku opatrných a uvážlivých kroků vpřed. Improvizovaný postup v sobě skrýval výhody i úskalí. Improvizace! Jakmile se 26. listopadu poprvé tváří v tvář setkali Václav Havel a Ladislav Adamec, začala hra na způsob šachů, v níž bylo možné předvídat jen omezený počet protivníkových tahů. Postup závisel na dvou základních proměnných – na stavu veřejného mínění, s nímž bylo třeba nepřetržitě operovat, a na představách o síle a úmyslech protivníka, které bylo nutné neustále předvídat.

* * *

Pokusme se odpovědět na otázku po povaze mocenské strategie OF. Jako výchozí bod poslouží Foucaultova definice pojmu „strategie“, rozvinutá v úvaze o subjektu a moci: „Slovo strategie je dnes používáno třemi způsoby. Jednak označuje prostředky použité k dosažení určitého účelu; jde o racionalitu prosazovanou za účelem dosažení nějakého cíle. Za druhé označuje způsob, jakým jedná partner v dané situaci s ohledem na to, jak si myslí, že budou jednat ostatní, a jaké jednání ostatní očekávají od něj; to je způsob, jímž se někdo pokouší získat výhodu vůči ostatním. A za třetí označuje postupy, jichž se v konfliktu používá proto, aby byl protivník zbaven prostředků boje a přinucen se vzdát. To je tedy otázka prostředků k dosažení vítězství. Tyto tři významy vystupují společně v konfrontačních situacích – válkách či hrách –, kdy je cílem zasáhnout svým jednáním protivníka tak, abych mu boj znemožnil. Strategie je tedy definována výběrem „vítězných“ řešení.“39

Cílem Občanského fóra bylo odstranění mocenského monopolu komunistické strany a demokratické uspořádání stvrzené svobodnými volbami. Pokusme se přiblížit, jak si Občanské fórum představovalo „vnější kontrolu moci“, kterou si společně s Verejností proti násiliu zvolilo jako prostředek k dosažení tohoto cíle. Předpokládalo, že v revoluční situaci nezbude premiéru Adamcovi nic jiného než vytvořit přechodnou „vládu odborníků, profesionálů“. Svou důvěru v jeho úmysly neváhalo veřejně deklarovat. Charizmatický dělnický předák a představitel Občanského fóra Petr Miller vyslovil 1. prosince v televizním vysílání názor, že premiér Adamec je mužem na svém místě, který převede společnost přes úskalí přechodného období. Téhož dne na tiskové konferenci specifikoval Václav Klaus, jakým způsobem budou ekonomové Koordinačního centra Občanského fóra uplatňovat svůj vliv vůči počínání vlády v hospodářské oblasti: „Nová vláda musí přijít se svým programovým prohlášením, a já věřím, že v něm bude též zaujetí určitého stanoviska k tomu, co začne 1. ledna [tohoto dne měla být zahájena vládní koncepce ekonomické reformy – tzv. přestavba hospodářského mechanismu]. My máme svoje odborníky-ekonomy a jsme připraveni v řadě interview říct svůj názor, co si myslíme o budoucí hospodářské politice. Jsme si vědomi, že jakákoliv vláda, která vznikne, má první a krátkodobý cíl zabránit jakémukoliv ekonomickému chaosu, inflaci, kterou vidíme v ostatních zemích východní Evropy. Krátkodobý stabilizační program je klíčová věc, která kdyby nebyla, tak by podkopala jakékoliv nutné dlouhodobé změny. K tomu jsme ochotni každý z nás přispívat.“ Klausovu šířeji formulovanou představu výmluvně zobecnil Zdeněk Jičínský: „Vytvořit program nové vlády je její úlohou. Občanské fórum bude sbírat reakce lidí a bude je formulovat a v tomto směru bude s vládou jednat o tom, zda je její programová koncepce správná či nikoli.“40

Aby umožnilo vládě zahájit liberalizační práci, považovalo Občanské fórum za nutné uklidnit rozjitřenou veřejnost, především otupit hroty studentské radikality, neboť studenti zůstávali symbolem občanských nepokojů. Na schůzce, která se uskutečnila 3. prosince – tři hodiny před oficiálním vyhlášením federální vlády – se představitelé Občanského fóra za podpory zástupců stávkujících umělců snažili přesvědčit studentské předáky, aby ukončili stávku a umožnili nové vládě vládnout. Vysvětlování a naléhání Václava Havla bylo úspěšné, vzepřel se mu pouze Martin Mejstřík, jemuž připadalo úsilí o kompromis předčasné a příliš dalekosáhlé. Situace byla velmi dramatická: „OF… nemělo jistotu, že nám můžou stávku zakázat, ale doporučovalo stávku skončit. Bylo nemožné udržet stávku proti OF a Šimonovi [Pánkovi], k němuž se přidávali další lidi z ekonomky, ze stavárny, z ČVUT… Byl jsem už unavený a začínal jsem být arogantní a asi jsem je už pěkně štval. Některé věci jsem už ani nechtěl vysvětlovat. Byl jsem v takovém stavu, že když na mě někdo promluvil, tak to fyzicky bolelo. Asi jsem je postupně nasíral, všichni se přimkli k Šimonovi a tak nabýval v Disku silnou podporu. Uprostřed toho jednání přiběhl Kocáb se seznamem vlády a vysvětloval, jak je úžasné, že se podařilo sestavit novou vládu.“41 Seznam členů nové vlády předal Kocábovi premiérův poradce Oskar Krejčí. Nový kabinet nebyl podle Kocába „nic moc“, četl jména ministrů, o některých se vyjadřoval pochvalně, na závěr tlumočil vzkaz předsedy vlády, že rekonstrukci nelze ještě považovat za ukončenou – nechť Občanské fórum co nejdříve sdělí svou představu optimálního složení vlády. Účastníci schůzky se rozešli, aniž by se k vládě kladně či záporně vyjádřili. Studenti vzápětí odvolali svou stávku, i když se tomuto verdiktu nedostalo podpory od celé studentské obce. Podle svědectví Václava Žáka bylo mnoho představitelů rozhodujícího grémia KC OF ochotno vládu „15 : 5“ podpořit, neboť se obávali ústavní krize, v níž mohla vyústit současná rezignace premiéra Adamce a prezidenta Husáka.42 Jenomže vývoj se dal zcela jiným směrem. Přes strategii vnější kontroly se převalila mohutná vlna občanské nespokojenosti, která se vzdula v neděli 3. prosince odpoledne, bezprostředně po vyhlášení federální vlády. Patnáct komunistů, tři nestraníci, po jednom lidovci a socialistovi – v jednoduché číselné formuli „15 : 5“ našla veřejnost důvod k aktivizaci své zdaleka ještě nevyčerpané energie. Politické složení vlády hrubě přehlíželo skutečnost, že komunistická strana ztratila 29. listopadu zákonné zajištění své neomezené moci. Přes noc vyvěsili pobouření občané nespočetné množství plakátů s nesouhlasnými, často vtipně formulovanými hesly: „Staronová vládo, nejsme tupé stádo!“; „15 : 5 – naučte se kupecké počty, soudruzi!!!“; „‚Žádnou moc prozatímní vládě!‘ – V. I. Lenin“; „Kouzelníci s křesly“; „Vážení diváci! Zhlédli jste původní televizní komedii ‚Jak sestavit federální vládu‘. Režii měl ÚV KSČ“43 atd. Organizovali protestní podpisové akce a četné veřejné mítinky. Studenti, kteří s patetickým gestem obnovili svou stávku, vytvořili před budovou federální vlády symbolickou, několik metrů vysokou blokádu z papírových krabic.

Houstnoucí atmosféra poznamenala pochopitelně i Občanské fórum. Večer 3. prosince zveřejnilo stanovisko, ve kterém federální vládu odmítlo. Formulovalo je však velice opatrně a zdrženlivě: nemůže vládu „zatím podpořit“, neboť do jejího složení se nepromítlo zrušení vedoucí úlohy komunistické strany, a požaduje, aby do neděle 10. prosince byla „důkladná změna dokončena“.44 K tomutu symbolickému termínu – Dnu lidských práv – mělo směřovat splnění všech hlavních požadavků: propuštění zbývajících politických vězňů, dokončení rekonstrukce české vlády a odstoupení prezidenta republiky. Jestliže je státní moc nesplní, vyzve OF společně s VPN občany k účasti na generální stávce v pondělí 11. prosince.

Prohlášení posílilo vnitřní rozpornost strategických úvah a vyjevilo ono již zmíněné balancování na hranici – Občanské fórum si chtělo uchovat dosavadní zdrženlivost a zároveň ji zaobalilo do hrozby stupňování občanských nepokojů. Riziko politického selhání se zvětšilo, neboť Občanské fórum dalo zřetelně najevo, že ani po druhém fatalním Adamcově faux pas nebude požadovat demisi vlády, a poskytlo jejímu tvůrci ještě týden času. Veřejná vůle se ovšem výrazným způsobem posunula vpřed a vystavila demokratické hnutí, které svou taktiku neměnilo, do neudržitelné pozice. V rozporu s míněním demonstrující veřejnosti ponechávalo Občanské fórum moc těm, kteří svou příležitost nenávratně propásli. Počínalo si velmi rozpačitě: požadovalo změnu vlády, aniž upřesnilo jakou. Formulovalo jen požadavek, aby všechny staré tváře vládu opustily – kromě ministra zahraničí a ministra paliv a energetiky však nikoho nejmenovalo! Vrátilo se k obecnému návrhu z 29. listopadu o obsazení ministerstev vnitra a národní obrany, aniž navrhlo konkrétní kandidáty! Zopakovalo výčet základních úkolů z 28. listopadu, které čekají vládu v první fázi demokratizace. Jinak nic nového! Události následujících dnů dovedly rozpor ve strategii Občanského fóra až na samu mez únosnosti. Kdo nahradí ve vládě komunisty, když ne představitelé opozice?

* * *

Ani po krachu „vlády 15 : 5“ nebylo Občanské fórum způsobilé přinutit zdiskreditovaného protivníka ke kapitulaci. Odhalilo svoji nepřipravenost převzít moc. Kdo to však postřehl? Ne-li nikdo jiný, tak zcela určitě strategický protihráč – Ladislav Adamec a jeho lidé. Občanské fórum mu podruhé (tentokrát už s velkorysostí o mnoho méně samozřejmou) ponechalo manévrovací prostor, o který se sám připravoval. Odmítlo revoluční prostředky a podtrhlo své směřování k historickému kompromisu.

Strategický rámec vnější kontroly moci se rozpadá

Ústřední tajemník Československé strany lidové Richard Sacher navštívil 5. prosince krátce před polednem Koordinační centrum Občanského fóra, aby politické partnery informoval o postoji své strany k české vládě, jejíž rekonstrukci právě v těchto chvílích dokončoval staronový premiér František Pitra. Striktní zásadovost vzbudila u představitelů Občanského fóra respekt i nepříjemný pocit z vlastního zaostávání. Lidovci podmínili svou účast v české vládě těmito požadavky: polovina vlády bude vytvořena z ministrů bez stranické příslušnosti, o druhou polovinu se podělí komunisté s příslušníky ostatních stran (takto jednoduchým a pádným klíčem OF nedisponovalo); předsedou vlády nebude člen komunistické strany (ani to OF nepožadovalo).

Sacher se s oprávněnou obavou zeptal, zda je Občanské fórum ochotno podpořit lidovou stranu. Zaskočený Havel navrhl, aby politické strany společně s Občanských fórem požádali premiéru Pitru o čtyřiadvacetihodinový odklad, který by jim umožnil sladit odlišná stanoviska. Váhavě podotkl, že odstoupení Pitry nelze ještě požadovat, a připustil, že tento požadavek ho překvapil, neboť OF preferuje kontinuitu státní moci, tzn. prozatímní setrvání vůdčích představitelů výkonné moci v úřadech. Náhlá změna postoje by působila neorganicky a mohla by nepředvídatelně zkomplikovat vývoj. Sachra to pochopitelně neuspokojilo a tak vzápětí ještě jednou (a o poznání důrazněji) požádal o „zásadní stanovisko“. Nová odpověď jej mohla potěšit, neboť vůdce demokratického hnutí uznal, že lidová strana je radikálnější než Občanské fórum; opět jej však nemohla uspokojit. Pokud by nedosáhli výslovné podpory, ocitli by se ambiciózní lidovci v krajně nevýhodné pozici – museli by svou progresivitu, na které si zakládali, výrazně utlumit. Takový ústup, jak podotkl Sacher, by vedení strany jen stěží obhajovalo před členskou základnou.

Meritum rozporu spočívalo v poměru straníků a nestraníků ve vládách. Občanské fórum si teprve nyní začalo ujasňovat problém, z kterého veřejnost demonstrující proti federální vládě učinila politickou prioritu. Kocáb připomněl, že první místopředseda federální vlády Bohumil Urban potvrdil při setkání s delegací OF a VPN dne 4. prosince, že pokračující rekonstrukce povede s největší pravděpodobností k „podpolovičnímu“ zastoupení komunistů ve federální vládě. Sacher zajásal: „To bylo vaše stanovisko k federální vládě? Tak to můžete vzít zrcadlově jako stanovislo k české vládě!“ Občanské fórum však takové stanovisko neformulovalo. V komuniké, přijatém po jednání s místopředsedou Urbanem, stálo pouze, že federální vláda „by měla lépe odpovídat rozložení politických sil v československé společnosti“.45 Opoziční centrum stále ponechávalo její rekonstrukci na představitelích starého režimu. Lidovci také, jenomže s explicitně formulovanými limity. Výsledek, k němuž se 5. prosince při jeho polední návštěvě ve Špalíčku nakonec dospělo, mohl Sachra uspokojit jen částečně: Havel uznal, že ke změně přístupu k moci dozrál čas, a přislíbil, že v otázce poměru straníků a nestraníků v české vládě se Občanské fórum přizpůsobí lidové straně.

Nové vedení této strany (ve funkcích od 28. listopadu), složené ze zkušených praktiků, vnímalo posun veřejného mínění ostřeji než Občanské fórum. Vědělo také velmi dobře, že neponese hlavní tíhu odpovědnosti, chovalo se jako štika v rybníce – usilovalo o renomé progresivní síly, která se stane trvalým faktorem rozkolísané politické struktury. A proto nezaváhalo a vyjádřilo se i ke způsobu vytváření vlády – rekonstrukce je málo, vláda by měla být „ve stavu demise“. „To je přesně náš postoj!“46 – vpadl do Sachrova výkladu Pithart, aby zdůraznil, že Občanské fórum za lidovou stranou nezaostává.

* * *

Obraťme pozornost k pojmu „demise“, jak ji chápalo Občanské fórum. Vycházím z toho, že základním požadavkem politických revolucí zpravidla bývá odstoupení představitelů starého režimu. Při druhém setkání s premiérem Adamcem 28. listopadu Občanské fórum požadovalo demisi federální vlády. Nechápalo ji však absolutně, protože zároveň oznámilo, že nebude mít nic proti tomu, bude-li Adamec znovu pověřen sestavením vlády. O pár okamžiků později mu dokonce vyjádřilo podporu. Adamec ovšem rezolutně odmítal demisi v jakékoli podobě. Havel tedy znovu vysvětlil stanovisko OF a navrhl východisko: opozice chápe demisi jako „symbolické gesto“, které uklidní veřejnost, neboť ta na svých demonstracích unisono po demisi volá. Po takovém formálním aktu se Adamcovi otevře prostor pro rekonstrukci vlády podle jeho představ. Adamec však sveřepě trval na svém a donutil Občanské fórum, aby se vzdalo i redukovaného pojetí demise. Věc se mu mohla jevit takto: bylo by přece škoda nechat se zatlačit do kouta formací, která neprojevuje žádný zájem o převzetí moci a dokonce podporuje mé setrvání ve funkci. Premiér toho beze zbytku využil. Ve společném tiskovém sdělení se neobjevil ani jeden z termínů, o které vedly obě strany spor – demise versus rekonstrukce. Stálo v něm: předseda vlády „slíbil, že do neděle 3. 12. 1989 sestaví vládu v novém složení“.47

O tři dny později (1. prosince) vstupovala delegace OF do jednání s předsedou české vlády Pitrou s odhodláním ve věci demise neustoupit. Avšak podobně jako v případě federální vlády neměla na mysli demisi absolutní, tzn. odstoupení všech členů vlády, po němž by následovalo vytvoření úplně nového kabinetu. Demise opět měla být jen „technikou rekonstrukce vlády“. Delegace se nyní více odvolávala na vůli veřejnosti a místních občanských fór. Aby byly její argumenty pádnější, připomněla českému premiérovi, že v neděli 19. listopadu v reakci na důsledky páteční studentské manifestace přednesl v televizi projev, v němž potvrdil svou věrnost starému režimu, a že se o den později připojil ke společném prohlášení federální a národních vlád s ještě ostřejším obsahem. Postavila jeho konání do kontrastu se vstřícným vystupováním Adamce a vznesla tím vlastně pádný důvod pro to, aby se stáhl z veřejného života. Jenomže to nepožadovala! Stejně jako Adamcovi dala i Pitrovi najevo, že nebude mít nic proti tomu, objeví-li se po demisi v čele české vlády opět on. Také Pitra demisi houževnatě odmítal a chtěl jednat pouze o „rekonstrukci vlády“ jako nejschůdnějším a příslušnými orgány již schváleném postupu. Potvrzuje se domněnka, že představitelé státní moci konsekventně využili politické zdrženlivosti Občanského fóra, aby si upevnili velmi nejisté postavení. Kalkulovali s tím, že termín „rekonstrukce“ jim poskytne nový kredit. S ohledem na rozjitřené veřejné mínění zněla tisková formulace „… byl pověřen rekonstrukcí vlády…“ úplně jinak než věta „… po výzvě Občanského fóra podal s celou vládou demisi…“. Rozporuplnost situační strategie – nemít vlastní kandidáty do vlády a požadovat její demisi (!) – donutila Občanské fórum i tentokrát k ústupku. Ve společném komuniké se objevila kompromisní formulace: „Delegace tlumočila názor Koordinačního centra, že nejvhodnější formou změny vlády, vzhledem k závažným výhradám k řízení některých resortů, by byla demise.“48 Opozice balancovala na hraně mezi jednoznačnou vůlí veřejnosti k okamžité změně a svou nepřipraveností převzít moc. Nemohla-li prozatím důsledně jednat, důslednost alespoň předstírala.

Ani na okamžik však neztrácejme ze zřetele faktor zrychleného, dynamického vývoje, který navozoval permanentní situační posun. Historická interpretace, která ze své podstaty tíhne ke statickému popisu událostí a strategií jednajících aktérů, jej nemůže adekvátně zachytit. Viděli jsme, že už po rozhovoru delegace OF a VPN s premiérem Adamcem 28. listopadu bylo Občanské fórum nuceno zamyslet se nad tím, zda se bude podílet na tvorbě federální vlády. Tehdy se jednomyslně shodlo na tom, že nikoli, a svůj postoj nazítří zveřejnilo ve stručném, jednoznačně odmítavém stanovisku. O tři dny později již tento striktní postoj neplatí. Zaznamenáváme posun, ale ještě ho nelze charakterizovat jako obrat: Při přípravě na jednání s Pitrou už Občanské fórum připouští, že může doporučovat do vlády ministry – nestraníky či příslušníky jiných stran, nikoli ještě vlastní aktivisty. Při vlastním jednání narazila delegace na problém konkrétních nominací. Pitra se zeptal, koho do vlády navrhuje, a ona neměla připraveno žádné jméno. A to i přesto, že požadovala odstoupení pěti ministrů! Petr Pithart si ještě po pěti letech lámal hlavu s tím, jak to bylo možné: „Pokud jde o Pitrovu vládu, tak naše příprava byla mimořádně dlouhá a mimořádně důkladná. Nějak jsme čím dále věděli, že musíme chodit připravenější, takže příprava trvala… nejméně šest, možná i osm hodin. Všechny možné alternativy jsme probrali, všechny možné reakce, argumentaci a variabilně – co kdyby a tak dále. A teď faktem zůstává, že jsme ta jména neměli připravená.“49

* * *

Jak vysvětlit pozoruhodný rozdíl mezi postojem Občanského fóra k federální a české vládě? V české vládě byla ministerstva, k nimž Občanské fórum muselo zaujmout ráznější stanovisko, především resorty kultury a školství. V rozhodujících grémiích KC OF působilo mnoho umělců; Občanské fórum také cítilo závazek vůči studentům, kteří byli symbolem a hnací silou revoluce. Mnohé napovídá pouhé profesní složení delegace, která s premiérem Pitrou jednala: spisovatel a dramatik, divadelní režisér, hudební publicista, bývalý vysokoškolský učitel, student. Vedle změny ve zmíněných resortech požadovalo Občanské fórum abdikaci tří dalších ministrů – vnitra, spravedlnosti a zdravotnictví. Připomeňme, že premiéru Adamcovi doručilo pouze obecnou a neultimativní představu o profilu federálních ministrů vnitra a národní obrany! V mnohahodinové přípravě, o níž hovoří Pithart, si pravděpodobně řekli: K Pitrovi budeme důslednější; slovo „demise“ se musí objevit v komuniké! Učili se z vlastních chyb. Odlišný přístup k federální a české vládě napovídal, že uvažování Občanského fóra je v neustálém pohybu a dotyku s pohyblivou skutečností. Vyrovnání hladin bylo otázkou času.

* * *

Bezprostředně po návratu z pětihodinového jednání s premiérem Pitrou analyzovali jeho výsledky a zamýšleli se nad blízkou budoucností. Petr Pithart (v podání Ivana Ryndy) tehdy konstatoval: „My jsme byli velmi úspěšní, protože oni ustoupili daleko dál, než jsme čekali. Oni chtěli konkrétní jména!“50 Tato slova otevřela debatu, v níž se přetřásal problém účasti Občanského fóra na vytváření vlád. Pamětníci těchto dlouhých porad, jež se zpravidla protahovaly do pozdních nočních hodin, vzpomínají především na sebevědomá vystoupení Václava Klause, která byla v prostředí Koordinačního centra něčím novým, dosud neslýchaným. Opakoval, že on a jeho kolegové z akademického Prognostického ústavu jsou vhodnými kandidáty do hospodářských resortů ve federální i české vládě. Vykládal o své dlouholeté známosti s předními polskými ekonomy; zmiňoval se především o Leszku Balcerowiczovi, který se v září 1989 stal ministrem financí v Mazowieckého vládě a hlavním strůjcem radikální ekonomické reformy. Zároveň však upozorňoval na chyby, kterých se polská vláda v ekonomické oblasti již dopustila, a zdůrazňoval, že pro něj a jeho kolegy jsou zdrojem poučení. Později sdělil, že společněs náměstkem ředitele Prognostického ústavu Vladimírem Dlouhým byl ještě před 17. listopadem jmenován členem „týmu špičkových světových ekonomů“ (použil anglický výraz „rescue team“), působících pod záštitou OSN. Úkolem týmu bylo – a tady Klaus skutečně neoplýval přehnanou skromností – „zachránit ekonomiku Sovětského svazu, Polska, Maďarska, Jugoslávie a Československa“.51 V debatách se také uvažovalo o obsazení ministerstev spravedlnosti, životního prostředí a školství. Mezi kandidáty se poprvé objevili zástupci Koordinačního centra Občanského fóra – Radim Palouš, Petr Pithart a další.

Kapitola II

Hledání vlastní totožnosti: alfa i omega Občanského fóra

Původní představa o struktuře a funkcích Občanského fóra byla tak stručná a lapidární, jak jen to bylo možné a únosné – zůstávala otevřena budoucím možnostem. OF se stalo hromadným náborem všech stoupenců demokracie, „naprosto otevřeným společenstvím těch, kteří se cítí být odpovědni za pozitivní rozřešení neúnosné politické situace, které chce spojit síly všech poctivých a demokraticky smýšlejících občanů“.52 V naprosté otevřenosti byla jeho (počáteční) síla, ale i (pozdější) slabost. Mohla vzniknout nějaká jiná formace? Proč se do čela občanských nepokojů po 17. listopadu nepostavily ty opoziční skupiny, které reprezentovaly politické proudy?

Působili tu reformní komunisté (eurokomunisté), sdružení v Klubu za socialistickou přestavbu Obroda, kteří měli blízko k sociálnědemokratickému vyznání; existovaly také skupiny, které se hlásily k liberálním i konzervativním politickým tradicím – Hnutí za občanskou svobodu, Československá demokratická iniciativa, Občanská demokratická aliance, Křesťansko-demokratická strana. Ani jedna z nich však nebyla politickou stranou v běžném slova smyslu, mnohem více se podobaly klubům, působícím bez většího ohlasu v přísně střežené disidentské rezervaci. Nepodařilo se jim vytvořit životaschopné pluralitní podhoubí, z kterého by mohlo vyrůst politické spektrum. Společnost byla po čtyřech desetiletích neomezené vlády komunistické strany apolitická, a když se krize systému dostala do akutní fáze, nedisponovala v náhle vytrysklém odporu politickými nástroji. Občanské fórum se nestalo doménou občanských a politických skupin, které ho 19. listopadu 1989 v pražském Činoherním klubu spoluzakládaly. Jejich představitelé museli být záhy zklamáni (a také byli, jak ještě uvidíme), protože Občanské fórum bylo něčím podstatně jiným než koalicí. Vynořilo se ze své prehistorie a vyvíjelo se po křivce: zárodky svobodného občanství (Charta 77 a další nezávislé iniciativy) – protestní akce (od sklonku roku 1988) – sociální hnutí (listopad a prosinec 1989) – politické hnutí (od počátku roku 1990) – politická strana (od počátku roku 1991).

Nastíněnou trajektorii bude třeba naplnit konkrétním obsahem, což je úkolem následujících analýz. Občanské fórum působilo na dvou základních rovinách – centrální a místní. Na místní úrovni fungovala občanská fóra jako nástroje prosazování různých zájmů a lokálních strategií, které se lišily podle toho, v jakých místech sociální struktury vznikaly – na vesnicích, ve městech, v průmyslových podnicích, úřadech, institucích, družstvech, zájmových a kulturních svazech atd. V jednotlivých oblastech měl vývoj OF svou dynamiku, která snad bude podrobena speciálnímu monografickému výzkumu. V této a následující kapitole se budu snažit odpovědět na dvě základní otázky: čím bylo OF ve svém celku jako politické hnutí, za které se koncem prosince 1989 prohlásilo, a jaká byla struktura OF na jeho centrální úrovni (v Koordinačním centru), jak fungovala a jak se přetvářela.

Ke kořenům Havlova pojetí Občanského fóra

Nejprve bude třeba zkoumat, čím chtěl mít Občanské fórum jeho zakladatel a spiritus movens – Václav Havel. Chtěl jeho prostřednictvím překonat schéma tradiční hierarchické organizace tak, jak to v roce 1978 nastínil v proslulém eseji Moc bezmocných? Pokusil se v něm naplnit svou vizi a vybudovat charizmatické společenství nezávislých osobností nespoutaných partajní kazajkou a náhubkem?

V červenci 1989 – dva měsíce po svém podmínečném propuštění z vězení – charakterizoval Havel v rozsáhlém interview pro Rádio Svobodná Evropa soudobou situaci v sovětském bloku a zejména v Československu; při této příležitosti rezervovaně vyjádřil své přesvědčení o blízkosti nového typu společenského uspořádání:

„Domnívám se, že žijeme v historické chvíli krize totalitního systému komunistického typu a že se začíná těžce rodit nějaký systém jiný, systém demokratičtější, ale nevím jaký; to ještě nebylo jaksi v historii vyzkoušené, co se z toho může zrodit. Rozhodně není myslitelný nějaký návrat do minulosti – taková ta normální parlamentní demokracie, jak funguje na Západě; to asi bude něco jiného, něco nového, ale nevím přesně co. Já mám samosebou své osobní všelijaké představy a vize a nápady, ale to je věc druhá.“53 Na tiskové konferenci 19. prosince 1989 – to už byl Občanským fórem a Verejností proti násiliu kandidován do prezidentského úřadu – určitou část svých představ a vizí poodhalil. Osobnosti by se – podle jeho názoru – v novém politickém prostředí měly těšit mnohem větší pozornosti a prestiži než politické strany; politické strany by se neměly podílet na moci, protože to vždy vede k její anonymizaci, měly by fungovat pouze jako základna pro růst nezávislých osobností. Jenom osobní nasazení a konkrétní odpovědnost „vysvobodí člověka z manipulace všech megastruktur“.54

Politický převrat otevřel Havlovi prostor k formulování myšlenek, které po dlouhá léta spřádal v „privátních meditacích“, avšak doposud jen úsporně a obezřetně vyjadřoval. Podrobíme-li Havlovo politické myšlení kritice inspirované zakladatelem sociologie vědění Karlem Mannheimem,55 zjistíme, že není důvod nahlížet na ně jako na něco neobvyklého, neboť „každý historický stupeň bytí byl vždycky protkaný představami, jež transcendovaly toto bytí“; tím spíše období politického útlaku a kulturní stagnace. Myšlení disidenta Havla nebylo ideologické, nýbrž „utopické“. Ideologickým by se stalo až tehdy, pokud by nějaké sociální hnutí usilovalo o jeho dějinnou realizaci politickými prostředky. V období Občanského fóra již nepochybně o takovou realizaci mohlo jít. Ptejme se – mělo Občanské fórum ztělesnit Havlovu utopii? Proměnilo ji v ideologický projekt? V této studii půjde mj. o stopování, do jaké míry byl vývoj Občanského fóra realizací určitého konceptu a do jaké míry imanentním procesem odpovídajícím živelnému situačnímu posunu.

* * *

Vezměme známou pasáž z jedenadvacáté kapitoly Moci bezmocných56 jako výchozí představu a zkoumejme, jak se promítla do utváření Občanského fóra v období, kdy v něm přímo působil Václav Havel. Pokusme se nalézt styčné body spojující jeho disidentské myšlení s jeho politickým působením. Havel především odmítal definovat Občanské fórum jako politickou stranu a nepřál si ani, aby bylo zařazováno mezi standardní společenské organizace. Přisuzoval mu hlubší význam, považoval je za společenství, skrze které by měly být ve všech oblastech rekonstituovány tradiční občanské, demokratické, kulturní hodnoty; chápal je jako neformální, spontánní občanské sebevyjádření, jehož intence míří hlouběji pod politickou rovinu, přestože se pozitivní definici většinou vyhýbal.

Moc bezmocných, 1978

„Věřím ve struktury neorientované k ‚technické‘ stránce výkonu moci, ale ke smyslu tohoto výkonu; ve struktury tmelené víc společně sdíleným pocitem smysluplnosti určitých komunit než společně sdílenými expanzivními ambicemi směrem ‚ven‘. (…) Rozhodně to nemohou být struktury zakládající svou autoritu na dávno vyprázdněné tradici (jako tradiční masové politické strany), ale na svém konkrétním vstupu do situace.“

Občanské fórum, 1989

„Z mnoha různých důvodů se nám zdá, že Občanské fórum je cosi, co není srovnatelné s normálními společenskými organizacemi. Především ta maličkost, že nejsme organizace. Za druhé to, že nejsme součástí jakékoliv nějaké koalice nebo tím méně Národní fronty nebo čehokoliv. To je hnutí spontánně vzniklé, které se pokoušíme v rychlosti nějak koordinovat. Nicméně je to hnutí významné. Ta občanská fóra vznikají po celé republice jako houby po dešti a cítí se být čímsi víc a hlavně čímsi žánrově jiným než normální společenské organizace. My prostě se necítíme být naroveň postaveni třeba filatelistům a jiným, kteří jsou nebo nejsou v Národní frontě.“57 (8. prosince)

Úvaha o nadpolitickém postavení Občanského fóra se promítla do pojetí jeho vztahů s ostatními politickými subjekty, které bylo třeba v okamžiku, kdy začalo vyjednávat se státní mocí, nějak vymezit. Představa o místě OF v politickém systému byla zhruba následující: Koordinační centrum reprezentuje občanskou společnost při vyjednávání se státní mocí – iniciuje jednání, předkládá témata, dohlíží na jejich řešení; není součástí politické struktury, ale působí nad ní jako iniciátor, garant, arbitr. Bude tuto roli vykonávat právě tak dlouho, jak bude potřeba (minimálně do svobodných voleb). Neobsazuje ministerstva, nedeleguje své aktivisty do dalších státních struktur, ale ustavilo čtyřstupňovou škálu svého vztahu k těm, kteří tam míří: nesouhlasíme – bereme na vědomí – podporujeme – doporučujeme. Je místem, jímž procházejí všichni, kdo chtějí v politice reprezentovat nové pořádky, ať už jsou jakékoli politické příslušnosti či vyznání. Občanské fórum ze své podstaty nereprezentuje žádnou doktrínu nebo ideologii, ale znovuustavuje primární rovinu občanství – všeobecné a všudypřítomné péče o věci veřejné. Neusiluje o zákaz či omezování společenských organizací, ale stará se o jejich autentický rozvoj.

Moc bezmocných, 1978

„Musí to být struktury, které ze své podstaty neomezují vznikání struktur jiných; jakákoliv kumulace moci by jim měla být bytostně cizí. Struktury nikoli jako orgány či instituce, ale jako společenství.“

Občanské fórum, 1989

„Novou vládu sestavovat samozřejmě nechceme. Občanské fórum, ze samé své podstaty není způsobilé a nechce své ministry nebo aby byl za něj někdo ve vládě, jako je za stranu socialistickou, lidovou, komunistickou a podobně. To je proti samé jeho podstatě, ale samozřejmě je ochotno o složení vlády operativně jednat. (…)

My z mnoha různých důvodů nechceme vstoupit do Národní fronty, nechceme být politickou stranou. My jsme kontrolou moci, garantem, že moc bude zařizovat uskutečnění společenských ideálů, včetně svobodných voleb. Ale nejsme ti, kteří chtějí participovat na moci. Nás to neustále zaskakuje. My můžeme určité osoby posoudit, máme experty, kteří řeknou o každém z nich, jaký je, ale to není účast na sestavování vlády.58 (1. prosince)

… do těch jsoucích vlád určité lidi jakýmsi způsobem dáváme. S tím, že nejsou žádnými přímými delegáty [Občanského fóra], ani tam nejsou vysláni Občanským fórem, ale pouze s tou formulací, že se těší podpoře Občanského fóra. Jsou to všelijací lidovci, socialisti, bezpartijní a podobně, z nichž některé jsme přemluvili, aby do těch vlád šli, a jiní tam šli nějakými jinými mechanismy přes ta ministerstva nebo přes ty druhý strany. Ale máme přehled, jak národní vláda v tomto okamžiku vypadá.“59 (5. prosince)

Vedle již zmíněné nedůvěry k politickému stranictví nenacházíme v Havlových charakteristikách Občanského fóra žádnou přesnou definici, žádný pokus o formulaci hierarchické struktury a vymezení vazeb a kompetencí. I tento fakt poukazuje k favorizování charizmatického společenství.

Moc bezmocných, 1978

„Mohou a musí to být struktury otevřené, dynamické, malé; nad jistou hranici nemohou už ony ‚lidské vazby‘, jako osobní důvěra a osobní odpovědnost, fungovat. (…) Než statický soubor zformalizovaných organizací jsou lepší organizace vznikající ad hoc, prodchnuté zápalem pro konkrétní cíl a zanikající s jeho dosažením. (…) Tyto struktury by měly vznikat samozřejmě zdola, jako výsledek autentické společenské ‚samo-organizace‘, měly by žít ze živoucího dialogu se skutečnými potřebami, z nichž vznikly, a s jejich zánikem by měly samy i zanikat. Měly by mít velmi rozmanité a zvenčí minimálně regulované principy vnitřní výstavby; rozhodujícím kritériem této ‚sebekonstituce‘ by měl být její aktuální smysl, nikoli tedy pouhá norma.“

Občanské fórum, 1989

„Občanské fórum by mělo být blíže nespecifikovaným útvarem, který má ke vznikajícím stranám několikerý vztah. Buďto je podporuje nebo dokonce doporučuje, staví se za ně, nebo strany jsou mimo něj. Budou i strany, s nimiž nebude mít OF nic společného, protože OF nebude chtít nebo ty strany nebudou chtít. Vztah je tedy diferencovaný, nedoporučuji však, aby se OF samo stalo stranou. Fórum dnes je něčím mnohem víc než koalicí několika stran. OF reprezentuje široké spektrum veřejnosti, zahrnuje v sobě zárodky stran nebo již existující strany, které ovšem musí být samostatné, nezávislé na nějaké pseudokoalici. OF je až do voleb univerzálním garantem pokojné cesty k demokracii, vztah ke stranám by měl být co nejvolnější, ať nejsou strany fórem svazovány a naopak. Tento model se již osvědčil při sestavování vlády, kdy jsme některé lidi podpořili, nebyli však našimi delegáty. Tedy jsme někoho doporučili, někoho podpořili, a zdá se mi, že stejný by měl být i vztah ke stranám. (…) Doporučuji vám omezit úvahy na období do voleb, které by měly být v červnu. Do té doby se domnívám, že by nebylo dobré, kdyby se to příliš profilovalo, mělo by to zůstat jako cosi dost rozmlženého. Nezapomeňte na to, že v OF je naprostá většina lidí, kteří v žádné straně být nechtějí, kteří chtějí jen lepší život. Neuvažujte o fóru jako o nějakém spiknutí pěti nebo šesti stran.“60 (23. prosince)

Neosobní mechanismy a praktiky aparátu měly být nahrazeny osobními vazbami a prostoupeny vzájemnou důvěrou. Občanské fórum mělo být především společenstvím nezávislých osobností. Projevovalo se to mj. jmenováním, nikoli volbou rozhodujících grémií KC OF (akční skupiny, krizového štábu, rady KC OF, operativního kruhu ad.).

Moc bezmocných, 1978

„Autorita vůdců by měla vyrůstat z jejich osobnosti osobně jejich okolím zakoušené, a nikoli z jejich nomenklaturního postavení; měli by být vybaveni velkou osobní důvěrou a na ní založenou i velkou pravomocí; jedině tudy vede zřejmě cesta z klasické bezmocnosti tradičních demokratických organizací, které se mnohdy zdají být založeny spíše na vzájemné nedůvěře než na důvěře a spíše kolektivní neodpovědnosti než odpovědnosti; jedině zde – v plném existenciálním ručení každého člena komunity – lze asi založit trvalou hráz proti ‚plíživé totalizaci‘.“

Občanské fórum, 1989

„Já bych chtěl říct, že ten nově jmenovaný útvar (…) – rada Koordinačního centra Občanského fóra, který má mít patnáct lidí, by měl být skládán, jmenován s přihlédnutím k několika věcem. Za prvé, že v daný situaci je všechno a jen na principu důvěry! Nemůžem o ničem hlasovat. Je to bohužel tak! Dáváme jakousi důvěru lidem podle jakýchsi kritérií. Já myslím, že jedno z těch kritérií je, že Občanské fórum bez ohledu na to, zdali v něm já budu nebo nebudu fungovat, by mělo být věrno ideám a atmosféře, z nichž se zrodilo. To znamená, že by tu měli být především ti lidi, kteří se za posledních čtrnáct dní až tři neděle osvědčili jako rychle jednající, operativní. Ať už se vzali odkudkoliv, z nezávislých iniciativ, ze struktur nebo podobně. Který nesou v sobě záruku, že se z toho nestane jakási politická partaj podezřelá nebo, že se z toho nestane něco jiného. Že se pouze zpevní a podle dané situace jakýmsi způsobem proorganizuje a vůbec jakýsi pořádek do sebe vnese to, čím jsme byli doteď. Že se z toho nestane něco jiného. (…)

Absolutně souhlasím a plnou důvěru dávám Petrovi [Pithartovi] jako tomu, který převezme moji podivnou roli. Ta moje role nebyla nějak pojmenována a vymezena. Byl jsem akorát snad členem páteře krizového štábu akční skupiny Koordinačního centra Občanského fóra.“61 (11. prosince)

* * *

Myšlení disidenta Havla bylo kritizováno z hlediska závislosti na zdrojích (Husserl, Heidegger, Patočka, Lévinas), ideologické orientace (levice versus pravice) nebo politické taktiky (nepolitická politika versus stranická politika). Stranou ovšem zůstávají širší dobové souvislosti, otázka všeobecného milieu, z něhož se Havlovo svébytné myšlení zrodilo. Nemohu se pouštět do přílišných podrobností, domnívám se však, že existují pozoruhodné styčné plochy mezi západoevropskou teorií nových sociálních hnutí 70. a 80. let a zdejším nezávislým disidentským myšlením. Je samozřejmě třeba brát v úvahu specifika kulturně-politických tradic a aktuální společenský kontext, odlišit spíše vědecký přístup (i když namnoze motivovaný politicky) od přístupu spíše existenciálního (disidentského). Západoevropské sociology znepokojovaly od konce 60. let nové otázky: Co je příčinou celé řady revolt proti politickému establishmentu vyspělých společností? Proč se bouří sociální skupiny, když je k tomu primárně nevedou materiální důvody? Jaké jsou pravé příčiny jejich aktivit? Oč usilují?

Vznik Charty 77 – jako společenství občanů sdílejících určité hodnoty a nikoli jako politicky orientované formace – je také příkladem vystoupení proti neosobní technokratické moci a není v této souvislosti důležité, že šlo o moc jiného typu. Většina z těch, kteří se o existenci Charty 77 dozvěděli z jiných než oficiálních československých zdrojů, si musela položit otázku: O co Chartě 77 jde, ne-li o moc? Byla tato občanská, programově nepolitická iniciativa v něčem podobná novým sociálním hnutím na Západě? Jakou roli hrála společná zkušenost revolty a svobodomyslnosti 60. let, která v západních zemích výrazně poznamenala poválečný sociální smír? Měla také vliv na vznik Charty 77, Havlovo politické myšlení, profil Občanského fóra? Nebo zůstala omezena jen na západní svět a východního se podstatně nedotkla? Následující obecné srovnání nelze považovat za analýzu, je jen výzvou k zamyšlení.

Podle Jürgena Habermase se v realitě „pozdního kapitalismu“ střetávají dvě sféry – „systém“ a „životní svět“. Rafinovaný systém prorůstá celou společností a kolonializuje životní svět. Disponuje výhradně instrumentálním rozumem a postrádá kontrolní instituce, které by ho korigovaly z hlediska morálních a estetických hodnot. Nová sociální hnutí se ujímají této role, neorientují se však už na svět tradic, nýbrž na svět posttradičního řádu. Základním nástrojem k překonání konfrontační situace je podle Habermase „komunikativní etika“, která koordinuje „funkce společenských subsystémů“; a to tak, aby zajišťovala „podmínky jejich relativně nezávislého rozvoje bez nebezpečí dominantního postavení některého z nich“. Komunikativní etika je předpokladem toho, zda je sociální hnutí nositelem „morální evoluce“.62

V pojetí Alberta Melucciho nejsou sociální hnutí nositeli historického poslání. Produkují „systémy znaků, jejichž funkcí je být symbolickou výzvou dominantním strukturám kódů. Představují projevy nikdy neuhasínající aktivity některých částí populace, které disponují schopností vnímat situaci jinak než jejich spoluobčané. Hnutí pro zbývající část společnosti představuje poselství o možnosti jiného než dominujícího pohledu na skutečnost.“ Důležitou funkcí hnutí je odhalovat mechanismy moci, které se „skrývají za formální racionalitu administrativních struktur“. Hnutí mohou přispívat k demokratizaci společnosti, rozšiřovat veřejnou sféru a posilovat funkci politiky. Podmínkou existence hnutí je „veřejný prostor nezávislý na byrokratických institucích, stranických strukturách a státu“. Aby mohl plnit svou funkci, musí být tento prostor „mírně“ institucionalizován, teprve pak v jeho rámci dochází k „vyjednávání o konfliktních tématech a udržování vědomí existence dilemat postindustriální společnosti“, která jsou podmínkou „kulturní inovace“.63

Pro naše předběžné, komparativní účely má smysl Buechlerův pokus o výčet charakteristických rysů nových sociálních hnutí: 1. Symbolické jednání v prostoru občanské společnosti, které je opakem instrumentálního jednání státu a politické sféry; 2. orientace jednání aktérů hnutí na dosažení autonomie a sebeurčení v protikladu k jednání orientovanému na získání vlivu a moci; 3. dominace postmateriálních hodnot v jednání hnutí nad hodnotami přisuzovanými materiálním zdrojům; 4. sociální konstruování kolektivních identit a identifikace skupinových zájmů snižující význam role objektivní struktury při jejich vzniku; 5. sociálně konstruovaná nespokojenost a ideologie nededukovatelná ze strukturálního postavení aktérů; 6. široké spektrum latentních a dočasných neformálních sítí tvořících hnutí, odsunující formální organizace hnutí do role sekundárního faktoru.64

Mohli bychom se hlouběji zamyslet nad tím, do jaké míry Habermasovy pojmy „životní svět“ a „systém“ odpovídají Havlovu konceptu ztráty „přirozeného světa“ v důsledku spoutání společnosti byrokraticko-technickou „megastrukturou“. Nepodobá se projekt komunikativní etiky projektu všeobecného dialogu, který ztělesnila Charta 77 a převzalo od ní Občanské fórum? Neodpovídá působení Charty 77 (a konsekventně i Havlova idea Občanského fóra) Melluciho názoru, že moderní sociální hnutí nebudou politickými aktéry, ale kontrolory politického procesu, nositeli demokratizace každodenního života? Srovnáme-li Chartu 77 s Buechlerovou bodovou charakteristikou, můžeme Chartu označit za nepříliš silný, ale vyhraněný zárodek nových sociálních hnutí v podmínkách totalitního režimu sovětského typu. V tomto světle se nám Havlovo politické myšlení vůbec nejeví jako ojedinělé, zcestné, nestandardní; je specifickou součástí širokého sociálně-kulturního hnutí, které se zrodilo v 60. letech v západní Evropě a ve Spojených státech. Charta 77 a pozdější disidentské aktivity jsou v podmínkách pozdněsocialistického totalitního režimu jakýmsi pandánem západoevropských nových sociálních hnutí. Znovu připomínám, že to, co jsem tu nastínil, je pouhá hypotéza, s níž je třeba dále pracovat.

* * *

Počátkem 70. let se v intelektuálních kruzích Západu rozmohla všeobecná skepse k dosavadním dominantám industriálního vývoje – především k ekonomickému růstu. Katastrofická budoucnost se stala námětem četných knih, publicistických statí, konferencí, polemik a diskusí. Podle Ralfa Dahrendorfa nebylo od Spenglerova Zániku západu a Ortegovy Vzpoury davů skeptičtějšího období v kulturních dějinách 20. století.65 Nejfrekventovanějším slovem se stal pojem „mez“, „limit“. V roce 1972 vyšla kniha Dennise Meadowse Meze růstu, kterou jako svou 1. zprávu vydalo vlivné společenství podnikatelů, vědců a politiků Římský klub. Autor zpracoval počítačový model vývoje v pěti klíčových oblastech – industrializaci, produkci potravin, životním prostředí, surovinových a energetických zdrojích a populaci. Dospěl k závěru, že lidstvo – má-li zůstat zachováno – nemůže pokračovat v dosavadním způsobu svého vývoje. Mocné intelektuální impulzy překračovaly hranice západního světa. Vzhledem k našemu tématu je důležité, že součástí tehdejších diskusí byla také kritika byrokratického a politického uspořádání vyspělých společností.

Ať už přímo nebo zprostředkovaně, mohla Václava Havla inspirovat proslulá kniha Alvina Tofflera Šok z budoucnosti, která vyšla již v roce 1970.66 Obsahovala kromě jiného i sugestivní formulace o zániku byrokracie a postupném, avšak nezadržitelném uplatňování nového typu organizace – „adhokracie“. Povšimněme si terminologické podobnosti: o osm let později bude Havel psát o malých a pružných organizacích ustavovaných „ad hoc“ podle potřeby a nutnosti a rozpouštěných po dosažení konkrétního cíle. Toffler se pokusil odhalit slabiny klasické byrokratické organizace a doložit její neschopnost adaptovat se na proměny supermoderní společnosti; ukázat, jak ve výrobě i v řízení hierarchický princip ustupuje horizontálnímu uspořádání. Uvažoval o manažerském „projektovém, úkolovém“ řízení, v němž příležitostně sestavené týmy budou pružně řešit specifické aktuální problémy. Havel vytvořil vizi „postdemokratické společnosti“, jejíž zárodek spatřoval v disidentském společenství (jedním dechem ovšem odmítl prosazovat ji politickými prostředky nebo násilím, neboť se musí realizovat sama svou vlastní vahou). Toffler se pokusil o racionální představu budoucí supermoderní západoevropské společnosti; Havel v hrubých rysech narýsoval vizi postautoritativního samosprávného uspořádání, v němž již nebudou dominovat politické strany a byrokratické kolosy. Různá východiska, podobné cíle.

* * *

Situace Charty 77 byla ovšem zcela jiná než situace Občanského fóra. Přechod k demokracii v letech 1989/1990 byl výsostně politický problém! Jak mu Občanské fórum dostálo? Nebyla mu jeho vlastní nepolitická prehistorie překážkou? Vzniklo přece proto, aby změnilo politický režim, i když s ohledem na svůj improvizovaný zrod a rozvolněnou strukturu mohlo být jen stěží politickou stranou. Havlova vize postdemokratického společenství koexistovala s reálným politickými úkoly, které před Občanským fórem ležely. Nebyla ovšem ani metodická, ani systematická, působila spíše jako výzva či odkaz. Byl to ovšem odkaz otce zakladatele, který mívá velikou váhu. Tendence ponechat OF v „blíže nespecifikované“ a „dosti rozmlžené“ podobě narážela na přirozenou potřebu racionalizovat, organizovat, rozdělovat, kontrolovat. Havel své dílo záhy opustil a nástupcům zanechal problematické dědictví.

Definice Občanského fóra

Utváření Občanského fóra bylo ve své podstatě dobíháním a přizpůsobováním se situačním proměnám. Není to nic mimořádného, uvědomíme-li si, že do určité míry jsou takto limitované i standardní byrokratické organizace: „Jednající vycházejí jen zřídka ze zcela jednoznačně a dopředu zformovaných cílů, ještě řidčeji mají již na počátku k dispozici celé koherentní projevy vlastní akce. Jejich cíle bývají více či méně nejednoznačné, více či méně explicitní, více či méně si protiřečí. Mění je v průběhu jednání, často je nepředvídané vedlejší důsledky jejich jednání nutí původní cíle přehodnocovat. To, co vystupuje v jednu chvíli jako prostředek, stává se vzápětí cílem a naopak.“67

Význam Občanského fóra rostl ze dne na den, a přitom byl kryt vágní definicí, neustále novelizovanou, avšak i navzdory tomu stále pokulhávající za realitou. Občanské fórum se permanentně vypořádávalo s otázkou, čím je a čím chce být. Pokusy o realistické funkční vymezení byly spíše sérií vynucených reakcí, než cílevědomou vůlí vtisknout hnutí konkrétní charakter. Jinak to ale v revoluci nejde! Diskuse o tomto primárním problému nebyla uzavřena po celou dobu existence OF – to jest až do jeho rozpadu na počátku roku 1991. Naznačil jsem, že výchozí předpoklady a intence byly většinou obecné a nekonkrétní, přesto (nebo možná právě proto) se z nich stala šířeji sdílená axiomata, která pak figurovala v definicích hnutí coby základní kameny.

První definice přijatá 28. listopadu začíná příznačnými slovy – Občanské fórum „je prostorem“68 – tedy něčím ze své podstaty otevřeným, prázdným, bezobsažným; něčím, co je v přímém protikladu ke konkrétnímu, hmotnému, nasměrovanému; něčím, co je třeba teprve obsadit a zabydlet. Žádná struktura, svázaná reglementy a disciplínou, projektovaná na dosažení konkrétních cílů, ale její přímý protiklad – volnost, prostor, variabilita. Cílem nebylo vnutit spontánně vzniklému hnutí podrobné stanovy, ale nabídnout základní vymezení společně s několika radami a doporučeními. Takové vymezení odpovídá organizační struktuře nových sociálních hnutí, kladoucích důraz na „volné, slabě hierarchizované formální vztahy respektující princip decentralizace, otevřenosti a demokracie“.69 V tomto smyslu bylo Občanské fórum pokračovatelem Havlova politického uvažování.

O deset dní později (8. prosince) už však bylo nezbytné základní dokument o vnitřní organizaci doplnit, neboť jeho původní verze přestávala odpovídat překotnému vývoji a rostoucí společenské váze Občanského fóra. Základní teze a strukturu dokumentu „Co jsme“ jeho tvůrci ponechali, avšak do původního textu vložili důležité doplňky. Právě 8. prosince při rozhovorech politických stran a hnutí u „kulatého stolu“ si Občanské fórum poprvé výrazně uvědomilo, že v politice zaujímá postavení hegemona. Promítlo se to především do následujícího dodatku: „K volbám přistoupí OF jako koalice všech demokratických sil společnosti. Po volbách se mohou jednotlivé politické strany od OF odloučit. Předpokládáme však, že OF umožní i po volbách organizovanou politickou činnost těm občanům, kteří se nestanou členy některé z politických stran. OF bude usilovat o garantování přechodu k demokratickému, pluralitnímu právnímu státu, jehož součástí bude i podstatná změna struktury politického a ekonomického systému. OF může také podstatně přispět k rozvoji přímé demokracie (samosprávy).“70 Do strategických úvah poprvé pronikl vzdálenější horizont – Občanské fórum bude působit i po parlamentních volbách v roce 1990. Intence Václava Havla – který si přál, aby limitovalo svůj výhled volbami – byla překročena. Občanské fórum rezignovalo na jednu z původních, velice obecných představ, že bude působit jako dočasné volné společenství občanských a politických proudů. Do dokumentu „Co jsme“ přibylo 8. prosince doporučení ustavovat nad místními jednotkami okresní a krajská centra a na všech úrovních připravovat volební programy. To je další z momentů zásadního obratu: horizontálně strukturované sociální hnutí zahájilo proces hierarchizace a politizace.

Koncept horizontálního uspořádání zařazený do původní verze dokumentu byl na druhé straně ponechán beze změn. Nezávislost, svébytnost, samosprávnost pro občanská fóra na všech úrovních – to bylo conditio sine qua non! Horizontální struktura měla zaručit místním, podnikovým a dalším občanským fórům principiální nepodřízenost Koordinačnímu centru. V tom byl étos demokratického hnutí, které se vymezilo vůči totalizujícím praktikám, jaké představoval demokratický centralismus v komunistické straně. Volné liberální uspořádání však skrývalo úskalí – centrum, které si vyhradilo exkluzivní právo „zastupovat OF v jednáních s centrálními státními a mezinárodními institucemi“, se nemuselo z těchto významných aktivit nikomu bezprostředně zodpovídat. Dodatek o tom, že se tak má dít

„především na základě námětů a doporučení místních OF“,71 plnil zpočátku spíše funkci pojistky proti nařčení z oligarchických praktik. Do konce roku 1989 nevyvolával tento rozpor žádné potíže, ovšem o pár týdnů později se stal jedním z několika podstatných problémů, které ohrožovaly identitu a integritu Občanského fóra.

* * *

Tendenci učinit z OF dlouhodobě orientované politické hnutí potvrdil následující pokus o sebevymezení z 11. prosince. Pozorujeme tu další odchýlení od představ formulovaných Havlem na přelomu listopadu a prosince. Od této chvíle bylo definitivní, že Občanské fórum nebude ani mateřskou základnou, ani koalicí politických stran. Etablované strany již deklarovaly svou vůli vstoupit do politiky jako nezávislé subjekty (připomeňme, že OF do sebe původně chtělo zahrnout i obrozené nekomunistické strany Národní fronty). Zárodky nových politických stran, pokud již nepůsobily v OF, projevovaly zájem v něm prozatím setrvat; a pokud se ustavovaly vně OF, usilovaly dostat se pod jeho ochranný deštník.

Pozměněná definice mohla jen stěží poskytnout jednodušší a přehlednější vymezení Občanského fóra, které mělo být i nadále „organizovaným politickým hnutím nestraníků“ a zároveň „koalicí demokratických politických sil“.72 Podvojnost v sobě zjevně obsahovala zárodek konfliktu, ale zdá se, že nebylo jiného východiska. Autoři návrhu – Josef Vavroušek, Petr Pithart a Jan Štern ml. – předložili dvojí pojetí zcela záměrně: na jedné straně nemohli (a ani nechtěli) vyřadit politické kluby, které do OF vplynuly a dočasně s ním spojily svůj osud; na druhé straně se cítili zavázáni většině aktivistů OF, která si podle všech zpráv a improvizovaných průzkumů nepřála vstoupit do žádné politické strany. V této chvíli dominoval občanský étos nad ideou politického stranictví, pro niž ještě nedozrál čas. Bylo těžké najít statut, který odpovídal intencím všech složek, které hnutí spoluvytvářely a podílely se na jeho provozu. Ale bylo nevyhnutelné vycházet z toho stavu, v kterém se heterogenní občanský masív právě nacházel. Občanské fórum neuvažovalo o radikálním řezu, o redukci, ale rozhodlo se naplnit všechny své vnitřní možnosti a být zároveň: a) všeobecným občanským hnutím nesoucím v sobě zárodky budoucí občanské společnosti (spolky, nadace, agentury, informační centra, kulturní organizace atd.); b) politickou formací s vlastním programem a vlastní volební kandidátkou; c) koalicí vznikajících politických stran.

Čím bylo více, čím méně, v čem bylo úspěšné, v čem nikoli? To jsou otázky, na které se pokusím hledat odpověď především ve 2. dílu. Mohu ovšem už předeslat, že nejednoznačné pojetí Občanského fóra formulované na přelomu listopadu a prosince 1989 dalo vzniknout několika polaritám, které později výrazně ochromovaly jeho akceschopnost: 1. mezi Koordinačním centrem a krajskými (okresními, místními) OF – spory o demokratizaci; 2. mezi zastánci politiky angažovaných nestraníků a stoupenci politických stran uvnitř OF – spory o participaci na vedení a umístění na kandidátce; 3. mezi několika názorovými skupinami uvnitř KC OF – spory o obecné pojetí OF; 4. mezi OF a nezávislými politickými stranami – spory o politický vliv; 5. mezi vedením KC OF a představiteli OF ve vysokých státních funkcích – spory o program a politickou profilaci.

Neexistovalo jednoduché řešení

Nebylo by spravedlivé přisuzovat vůdčím aktivistům KC OF bezbřehou naivitu a slepou neprozřetelnost. Problematičnost svého počínání si uvědomovali velmi ostře. Havlův nástupce Petr Pithart zahájil svůj proslov na druhém sněmu KC OF (6. ledna 1990) těmito slovy: „Základním problémem je, že nejsme, a předpokládám, že ani nechceme být politickou stranou. Přitom chceme jednat účinně a docházet k rozhodnutím demokraticky. Osobně se domnívám, že je to problém neřešitelný, a zároveň jsem přesvědčen, že je to problém, který musíme řešit. Je to paradox a jediné východisko neboť jediná naděje je v tom, že cílíme k něčemu, co je velmi konkrétní a co je časově stanoveno – tedy k volbám.“73 Jako autor knih zdůvodňujících a obhajujících tradiční (tedy stranickou) politiku, především její konzervativní pojetí, věděl Petr Pithart velmi dobře, že se československá demokracie neobejde bez politických stran; věděl také, že Občanské fórum by nejlépe zvládlo svoji obtížnou roli, pokud by se transformovalo v politickou stranu. Nezbývalo mu však než respektovat stávající heterogennost a nevyhraněnost hnutí, které stále ještě byly jeho silou. Ležel před ním těžký úkol – učinit z občanského masívu akceschopnou politickou formaci, která uspěje v parlamentních volbách. Skeptický podtext v prvním projevu před zástupci krajských OF jakoby už předznamenával Pithartův brzký odchod z horkého křesla (nejvyššího) „představitele Občanského fóra“. Řízení hnutí v jeho neustálené, chaotické, dostředivé i odstředivé podobě bylo nad síly jednotlivce.

V radě KC OF nebylo mnoho aktivistů, kteří by si takto ostře uvědomovali problematičnost OF a zároveň na to upozorňovali, iniciovali diskusi a hledali východiska. Mezi nimi nesmíme opomenout neodbytného Josefa Vavrouška, který se o to pokusil už 2. prosince v elaborátu „Perspektivy OF“. Bylo to ještě v okamžiku, kdy OF neuvažovalo o podílu na vládě; i tak považoval za nezbytné „reagovat na desítky připomínek členů OF ze všech částí republiky a přesněji definovat perspektivy hnutí na příští rok“.74 Narýsoval budoucí podobu hnutí ve třech základních alternativách (neurčité a dočasné seskupení všech odpůrců totality; koalice politických proudů; dlouhodobě orientovaná politická formace, organizovaná buď pevněji jako strana, nebo volněji jako hnutí). V důsledném systémovém uvažování předbíhal realitu, a proto není divu, že ho v hektické atmosféře nabité spoustou jiných aktuálních problémů takřka nikdo nenásledoval. Trajektorie mířící až za horizont voleb se zdála být nanejvýš neaktuální – demokratické hnutí čekalo šest rušných, událostmi nabitých měsíců.

* * *

Zmíněné tendence a vlivy se vtělily do znění stanov OF připravených na sklonku roku a schválených sněmem 6. ledna, v nichž se sice OF prohlásilo za „občanské politické hnutí“, jeho reálný statut však byl, jak jsem už uvedl, velmi komplikovaný. I přesto je nutné ještě jednou potvrdit skutečnost, že uvnitř sociálního hnutí nezadržitelně krystalizovalo hnutí politické.

Kapitola III

Řád uprostřed chaosu: hledání pevných bodů

Hledáme odpověď na druhou ze dvou základních otázek, které jsem vytyčil v úvodu předchozí kapitoly: Čím bylo Koordinační centrum Občanského fóra ve svém vnitřním ustrojení? S pouhým přehledem četných schémat a propozic, kterými se v marném úsilí pokoušelo samo sebe stabilizovat, bychom nevystačili. Musíme pátrat po skryté logice, kterou písemné explikace, rýsující ideální, nikdy nedosažený stav, více či méně zkreslují. Pro vnitřní vývoj Koordinačního centra jsou charakteristické tendence k hierarchizaci a oligarchizaci. Přál bych si, aby oba pojmy byly pochopeny jako hodnotově neutrální; nereprezentují kritické stanovisko, ale pouze svou instrumentalitu. Oligarchizační a hierarchizační tendence budeme sledovat ve dvou odlišných fázích, z nichž každá má vlastní dynamiku a obsahuje vlastní okruh problémů: 1. zformování rozhodujícího grémia vedeného Václavem Havlem a peripetie jeho vysouvání z nestrukturovaného, chaotického hnutí; 2. utváření vůdčí skupiny aktivistů OF (Havlových nástupců) na přelomu prosince a ledna a počátek její oligarchizace – vydělování z nově vytvořené základny hnutí.

Návrat k povaze charizmatu: Václav Havel v roce 1989 – mezi nezávislým intelektuálem a politikem

Havlovo výjimečné postavení v Občanském fóru nás staví před otázku, jejíž řešení na prvních stránkách této kapitoly zdánlivě odvádí od jádra problému. Budování a obrana osobní identity tvoří osu Havlova života od prvního veřejného vystoupení na spisovatelské konferenci v roce 1956 až do nástupu do nejvyšší státní funkce v prosinci 1989. Od oficiálních kulturních struktur v 50. a 60. letech si zachovával zřetelnou distanci. Působil na jejich okraji v pozici rebela, který dokáže pořádně rozvířit stojaté vody; intelektuála s poselstvím odjinud, nespjatého s komunistickou stranou a její ideologií, která byla nezbytnou podmínkou existence všech tehdejších organizací. Zpravidla vystupoval jako solitér, nereprezentoval žádnou kolektivní identitu – bral na sebe úlohu vynášet na světlo skrývané špatné svědomí spisovatelské organizace.

Okupace Československa vojsky pěti států Varšavské smlouvy v srpnu 1968 byla bodem zásadního historického obratu v životě celé společnosti. Vedle mnoha dalších byl i Havel ze všech oficiálních struktur vyloučen a jako vyloučený měl být odsunut na okraj a zapomenut. Prohibiční a perzekuční politika konsolidované komunistické strany přispěla k vytvoření disidentského společenství, které Havla respektovalo jako jednu ze svých tvůrčích a vůdčích individualit. Pod tíhou reality, které musel čelit, transformoval – po jisté počáteční krizi – svůj dosavadní statut a činil tak s odhodláním a vehemencí sobě vlastní: Známý dramatik a spisovatel přesunul část své pozornosti do oblasti politického myšlení a stál u zrodu jedinečné disidentské ideologie a středoevropské varianty nepolitické politiky.

Od vzniku Charty 77 patřil k předním a známým východoevropským intelektuálům a jeho význam překračoval profesní a lokální hranice. Působil v disidentské komunitě, ale zároveň nad ni vždy nějak vyčníval. Střežil si svou těžce nabývanou svobodu a nezávislost. Stal se duchem-hybatelem, mužem dialogu, zprostředkovatelem dorozumění, hledačem východisek v názorových střetech. V autobiografickém textu Dálkový výslech se zahloubal do svých životních témat. Kniha vznikala v letech 1985–1986. V bilancování, k němuž se uchýlil po svém nejdelším pobytu ve vězení (1979–1983), je patrná životní zralost, názorová vyhraněnost a přesvědčení o správnosti dosavadního směřování. Avšak bilancování v čase historického přelomu, který zrovna začal, se ukázalo jako předčasné. Nadcházející údobí historických změn postavilo Havla před nové úkoly a jeho projekt budování „disidentské identity“ podrobilo další, možná nejtěžší zkoušce – koncept nezávislé osobnosti žijící v pravdě a odpovědné pouze svému svědomí narazil na své hranice.

* * *

Jsme v roce 1989. Nečekaně silný odpor ke komunistickému režimu, který se vzedmul v „Palachově týdnu“ (15.–21. ledna), posílil naděje na rychlou změnu politických poměrů také v Českoslovenku. Historické změny ve většině okolních států se už rýsovaly v reálných obrysech. Zahraniční média, zaměřená na dějinný pohyb v sovětském impériu, měla nyní pádný důvod přibrat do svých zpravodajství a komentářů také dění v československé metropoli. Svobodná média nebyla jen zprostředkovatelem nezávislých a objektivních informací, ale zároveň i silou, která rafinovaně a cílevědomě formovala veřejné mínění, a tak významnou měrou přispívala k akceleraci událostí. Jejich vliv na postupnou proměnu mentality strnulé československé společnosti byl stěžejní. Nesčetné a nezadržitelné proudy informační řeky sílily (od 16. prosince 1988 nebylo rušeno vysílání Rádia Svobodná Evropa), odpoutávaly se od svých zdrojů a stávaly se znamením a předzvěstí, kumulující se energií, která posouvala a měnila individuální i kolektivní vědomí.

Na lednové demonstrace bezprostředně navázalo petiční hnutí. V několika peticích se známí umělci, vědci, ale už i nijak výluční občané vyslovovali pro zahájení dialogu státní moci s občanskými iniciativami a propuštení Václava Havla a dalších politických vězňů. V lednu a únoru se petičního hnutí účastnilo několik tisíc lidí. Státní moc všechno pečlivě monitorovala. Předsednictvo ústředního výboru KSČ připustilo v informaci pro okresní a krajské výbory z 2. února, že nezávislé občanské struktury zvýraznily svůj vliv. Připojená čísla dosti přesně vystihovala realitu v její kvantitativní podobě: 20 opozičních formací, které reprezentuje asi 500 aktivních „exponentů“, je podporováno 5 tisíci „sympatizantů“.75 Byla to čísla, do nichž odpůrci i příznivci změn vkládali své naděje – ti první, že vyjadřují krajní mez a dále už se nezvýší, a ti druzí, že společnost se konečně probudila a počet protestujících poroste. V samém středu všech číselných a jiných kalkulací se nacházel Václav Havel, který byl 21. února odsouzen k devíti měsícům vězení (o měsíc později snížila odvolací instance trest o jeden měsíc). Dva kongresmani USA navrhli počátkem února Havla, který dlel již třetí týden ve vyšetřovací vazbě, na Nobelovu cena míru. Do poloviny roku shromáždil tuzemský Výbor na podporu udělení Nobelovy ceny míru Václavu Havlovi skoro čtyři a půl tisíce podpisů. V různých zemích se před československými velvyslanectvími konaly mítinky za jeho propuštění. Zahraniční televize (mezi nimi i polská a maďarská) zařazovaly do vysílání dokumentární pořady o nejznámějším československém disidentovi. Počátkem dubna zahájil činnost tuzemský Výbor na podporu žádosti Václava Havla o podmínečné propuštění z výkonu trestu, který získal tři a půl tisíce podpisů. Na podnět Mezinárodního výboru pro podporu Charty 77 se stal 24. duben Dnem solidarity s Václavem Havlem. Mnoho evropských divadel zařazovalo do svého repertoáru jeho hry. Americký dramatik Arthur Miller zveřejnil 29. ledna protestní text, jehož okřídlený závěr byl v následujících měsících častokrát opakován: „Jeho věznitelé chytají dým a vrhají síť po oblaku. Svět ví, že budoucnost je v Havlově cele, kolem ní je minulost.“ Srovnatelné pozornosti médií se těšili snad jen Lech Wałęsa, Michail Gorbačov a Jan Pavel II.

Zahraniční mediální a diplomatická kampaň nepochybně přispěla k Havlovu podmíněnému propuštění 17. května, po uplynutí poloviny trestu. Venku ho čekala jiná realita: od lednových událostí se již společnost nevzepjala k podobné kumulaci občanských nepokojů, které by otřásaly režimem; byla prostoupena onou zvláštní předrevoluční strnulostí a nejasným očekáváním. Většina petičních akcí ztratila po Havlově návratu na svobodu svou aktuálnost a původní razanci. Čekalo se na nový výrazný čin. Společenská prestiž nejznámějšího československého disidenta se výrazně zvýšila, stal se jedním ze symbolů doby. Politické zhodnocování symbolické moci bylo však problematické. Mediální simulace skutečnosti učinila z Havla vůdce politické opozice, aniž by však v Československu silná, respektovaná politická opozice vůbec existovala. Podle názoru lidí s hlubším vhledem do středoevropské situace byl nejvyšší čas začít ji budovat.

Rádio Svobodná Evropa 15. června rozsáhle citovalo z úvahy nejznámějšího představitele demokratického exilu Pavla Tigrida, která vyšla v časopise Svědectví. Tigrid se postavil reformním komunistům, kteří tvrdili, že jejich program odpovídající Gorbačovově perestrojce je nyní jedinou reálnou politickou alternativou: „Existuje však ještě jiná možnost. Není na hned, ale tím lépe, práce na ní potřebuje čas. Je to alternativa neskrývaně politická, jasná i prostá; a zemi, o níž je řeč, nikoli cizí. Je určena třemi nezaměnitelnými hodnotovými pojmy: svoboda, demokracie, nezávislost. Snadno srozumitelný program, který teď hledá svou postavu. Může to být jenom liberál a demokrat bez bázně a hany. A musí to být člověk z masa a krve, řadový občan, nepovýšený a nepovyšovaný. Známá a konkrétní tvář, tady a teď. To všechno ukazuje jedním směrem, k jedné osobě, které se do politiky nechce. Jsou ovšem v historii situace, které jedinci takového formátu a takových vlastností nedovolí odmítnout politickou roli, naopak ho do ní dotlačí. Takový snad bude bezprostřední osud dnešního kandidáta, zítra doufejme i nositele Nobelovy ceny míru Václava Havla.“76

Oslovený se však vstupu na politický terén bránil. Nechtěl se stát politickým vůdcem a 15. července se v tomto duchu vyjádřil v Rádiu Svobodná Evropa: „Já chci být spisovatel, je to mé původní povolání. Celý život nedělám nic jiného, než že píšu. A píšu to, co si myslím. Prostě píšu pravdu a tento holý fakt ze mě udělal jakousi politickou veličinu nebo politický fenomén. Je to docela pochopitelné, protože v podmínkách, ve kterých byla zrušena politika jako oblast lidské činnosti, vyhlazena politická kultura, vyhlazeny všechny přirozené způsoby společenské sebeartikulace a sebestrukturace a vyhlazeno veřejné mínění, v takových podmínkách se politika, která byla vyhnána dveřmi, jakoby vracela oknem; jakoby se rozlévala po celém společenském životě. Všechno se stává jakoby polopolitické nebo kryptopolitické – od rockového koncertu až po mši nebo pouť. No a samozřejmě tím spíš se stává politickým fenoménem ten fakt, že někdo prostě říká pravdu, která je režimu nepříjemná.“77

Společenské renomé Václava Havla v roce 1989 dalece přesahovalo postavení nezávislého spisovatele. Spisovatel Havel nebyl v tomto okamžiku srovnatelný se svými profesními kolegy Ludvíkem Vaculíkem, Ivanem Klímou, Bohumilem Hrabalem nebo Janem Trefulkou. Byl v tom paradox jako vystřižený z jeho dramat: být a zároveň nebýt politickou osobností! Odmítat nesporný společenský vliv, ale zároveň jím reálně disponovat a nezříkat se jej! Všeobecně se čekalo na to, jakým způsobem se po návratu z vězení zapojí do veřejného života. Přemýšlel o tom se svými nejbližšími přáteli. Za optimální považoval orientovat se nadále na petiční hnutí, zúročit polednové petiční akce, akumulovat a zesílit jejich rozptýlený účinek. Nová petice Několik vět, která se o to pokusila, byla zveřejněna 29. června. Její organizátoři v čele Havlem si slibovali, že ji podepíší statisíce občanů; a právě proto se rozhodli pro krátký, všeobecně srozumitelný text, který bude obsahovat pouze základní požadavky. Hlavní myšlenkou Několika vět byla stejně jako u základního prohlášení Charty 77 výzva státní moci, aby zahájila s reprezentanty občanské veřejnosti dialog o změně politických poměrů. V několika rozhovorech pro zahraniční televize a tisk Havel uváděl, že v Československu žije možná poslední opoziční generace, která je ochotná zasednout se zkompromitovaným režimem ke „kulatému stolu“.

Petiční akce nebyly v roce 1989 jediným prostředkem, kterým společnost vyjadřovala svou nespokojenost. Ve výročních dnech se odpůrci režimu účastnili protestních demonstrací na pražském Václavském náměstí (15.–21. ledna, 1. května, 21. srpna, 28. října, 10. prosince…), ale ani na jedné nepřekročily občanské nepokoje kritickou mez, za níž by bezprostředně ohrožovaly samu existenci režimu. Spor o manifestaci k 21. výročí srpna 1968 vyjevil názorový nesoulad mezi opozičními proudy. Havel dal najevo svou distanci od těch skupin, které považovaly protirežimní demonstrace za nejdůležitější prvek opoziční činnosti. Rozhodování nebylo jednoduché, neboť se rozšířily obavy, že státní moc hodlá demonstraci tvrdě potlačit a zúčtovat s občanskou opozicí. I navzdory složitosti situace, ve které se musel rozhodnout, je z vyjádření vysílaném Rádiem Svobodná Evropa patrné, že nepovažoval protestní demonstrace za dobrý prostředek opoziční praxe. Pro něj byly „vždy až krajním“78 řešením. A protože – podle jeho názoru – zatím zdaleka nebyly vyčerpány ostatní nekonfrontační prostředky, není nutné proti režimu demonstrovat. Doporučil občanům, aby namísto konfrontačních a jednorázových protestních mítinků podepisovali petici Několik vět.

Demonstraci 21. srpna, které se velice obávala, hodnotila nakonec státní moc jako nepovedenou, protože politickému protivníkovi se nepodařilo „vyvolat na více místech v ČSSR hromadná protispolečenská vystoupení, která se měla stát počátkem série dalších akcí, směrovaných k diskreditování současného vedení strany a státu a postupnému získávání mocenských pozic podle polského vzoru“.79 Je zřejmé, že přední muži starého režimu dosti nadhodnocovali sílu a vliv občanských iniciativ. Považovali je za cílevědomou a organizovanou politickou opozici (kterou ve své podstatě nebyly), zaměřenou na převzetí moci (o niž reálně neusilovaly). „Preventivní strach“ držitelů moci je ovšem pochopitelný – opatrnosti není nikdy dost, zvláště jde-li o udržení absolutní moci.

V druhé polovině října se pozornost přesouvala k dalšímu výročí. Jak dopadne demonstrace, kterou na 28. října, den vzniku Československé republiky, svolaly – tentokrát ve všeobecné shodě – opoziční skupiny? Využijí konečně Češi a Slováci příležitosti k masovému vystoupení proti režimu, který si většina z nich nepřeje? Zapůsobil na ni dostatečně mohutný a bezprecedentní příklad masových protestů v sousedním východním Německu? Avšak ani říjnová manifestace, které se neúčastnilo o mnoho více občanů než té srpnové, nepřinesla změnu. Pozornost mnoha evropských i zámořských médií se upírala na Československo, které nyní bylo – podle jejich interpretace východoevropských událostí posledních měsíců – na řadě. Poprvé byla připomenuta naruby obrácená „teorie dominového efektu“, která nepřímo polemizovala s údajnými nadějemi východoněmeckých, československých a rumunských představitelů na vytvoření osy konzervativních komunistických režimů Berlín – Praha – Bukurešť. Po říjnové demonstraci bylo zřejmé, že československým režimem otřesou jen masové občanské nepokoje. Jako poslední příležitost k uspořádání účinné protestní akce v roce 1989 se nabízel Den lidských práv. Organizátoři petice Několik vět se rozhodli svolat na 10. prosince do Prahy její signatáře. Pokud by přišli všichni, shromáždilo by se na Palackého náměstí kolem čtyřiceti tisíc lidí – tedy síla osminásobně převyšující všechny dosavadní protestní akce. Bude tento počet rozhodující? Donutí opozice s takovou podporou v zádech státní moc ke kýženému dialogu? A jak se státní moc zachová? Nechá se zatlačit do kouta, nebo přejde do ofenzivy?

* * *

Září a říjen byly pro ty, kteří toužili po změně, obdobím rozčarování a kladení hořkých otázek: Proč se Češi a Slováci ještě nepohli? Proč tolerují vyžilý zdiskreditovaný režim a jeho představitele? Co se ještě musí stát, aby povstali, jako to učinili občané východního Německa? Z Československa se stával „smutný ostrov“. Ze svobodného světa stále častěji vplouvaly do dusného československého éteru sarkastické, skrytě apelativní věty: „Reformy, svoboda myšlení, demokracie? Ale ano, proč ne? U piva v hospodě mají Češi rádi trochu té politiky. Ale musí to být politika bez rizika. Nechtějí dát v sázku svou životní úroveň, po Německé demokratické republice nejvyšší ve východním bloku“ (17. října). „Jen stěží se můžeme vduchu i navzájem utěšovat, že v roce 1968 jsme byli první, dokonce tak první, že Leonid Brežněv považoval za nutné poslat na nás tanky. Dnes jsme poslední a neradi se o tom jednou budeme z čítanek učit“ (25. října). „Československý režim už je úplně sám jako ten pověstný Jakešův ‚kůl v plotě‘“ (27. října). „Myslím si, že v současné době si svobodu jako národ ještě nezasloužíme. Chce to od nás mnohem více obětí, než jsme zatím ochotni dávat. (…) Nejsem netrpělivý. Je mi jen líto této země, která se topí ve špíně, smradu a nepořádku a která za nás váhavé nemůže“ (4. listopadu). „Místo, aby režim projevil vděčnost za umírněnost domácí opozice a splnil alespoň některé z jejích krotkých požadavků, zavírá její členy do vězení“ (9. listopadu). „Opozice je podle Neue Zürcher Zeitung přes zvýšenou aktivitu v poslední době opozicí roztříštěnou, nejednotnou, bez politického programu. Podle názoru většiny pozorovatelů v Praze je příliš slabá, než aby donutila vedení ke kompromisům“ (10. listopadu). „Hlavní náměty by se daly shrnout asi takto: berlínská zeď se mění v ementálský sýr a generální tajemníci padají jako shnilé hrušky. (…) Těžko věřit že v situaci, kdy národy vyšly a dnes a denně vycházejí do ulic, aby se dožadovaly svých práv, zůstanou občané českoslovenští na chalupách a u obvyklého nadávání u piva“ (11. listopadu). „V československé společnosti silně působí nepohyblivá obyvatelská masa, pečlivě střežící své těžce vydobyté konzumní statky a obtížně vybudované konexe.“ (…) „Komentátoři z celého světa se spojili: Ostrov mírně zmodernizovaného stalinismu uprostřed prudkého reformního vývoje není natrvalo udržitelný“ (13. listopadu).80 Tyto a další podobně hořké komentáře mohli čeští a slovenští občané poslouchat denně, pokud si naladili na svém radiopřijímači Svobodnou Evropu. Měly jízlivé poznámky k české národní povaze nějaký účinek?

* * *

V dané souvislosti je zajímavé podrobněji zkoumat, jak na počínání československé opozice v předvečer revoluce nahlíželi její vnější a vnitřní kritici. Vnější pohled reprezentují přední komentátor Svobodné Evropy Milan Schulz a autorita demokratického exilu Pavel Tigrid a pohled vnitřní zastupují nezávislý novinář Ivan Lamper a filosof Petr Rezek.

1. Schulzův komentář, vysílaný 20. září, byl pokusem o nezaujatý a střízlivý popis příčin politické nehybnosti, avšak také apelem do řad občanských iniciativ; jen stěží mohl jeho autor skrýt své zklamání nad pasivitou obyvatelstva a měkkostí opozice. Vyjádřil pochybnost o možnosti dialogu se státní mocí, která ze samé své totalitní a okupační podstaty svobodný dialog vést nemůže. Mají-li se nezávislé iniciativy stát skutečnou politickou opozicí, pak se podle Schulze nemohou vyhnout „střetu s mocí“; v něm budou mít naději na úspěch pouze tehdy, získají-li dostatečnou „podporu zdola“. Získat ji však bude velmi nesnadné, protože opozice je zatím slabá a spokojuje se s čistě defenzivní a vyčkávací taktikou. Režim jí čelí zastrašováním a represemi, a ona jim podléhá, ačkoli se zdá, že důvody k velkému strachu pominuly.

Záhy se však ukázalo, že změnit heterogenní opoziční společenství upřímnými a dobře míněnými apely není reálné. Jeho politizace a radikalizace zůstávala jen zbožným přáním exilu. Schulz si nespojitost přání a reality uvědomil a za necelý měsíc – 11. října – vzal svůj zářijový apel zpět. Nyní hájil teorii „malých kroků“ a tak souhlasil s pozvolna, ale jistě narůstající občanskou nespokojeností. Porovnejme klíčové části obou komentářů:

Z komentáře Milana Schulze, Rádio Svobodná Evropa, 20. září 1989:

„Po celém státě působí několik desítek iniciativ, které kladou důraz na různé oblasti veřejného života. I pod vlivem vývoje v sousedních zemích se konečně některé z nich nebojí nazvat samy sebe „opozicí“. To by mohl být také první krok k formulaci vlastního programu či aspoň konkrétnější představy o budoucnosti a cestě k ní. Tady se ovšem opozice – a proto se tak taky nazývá – nevyhne střetnutí s mocí, protože jí nemůže navrhnout nic jiného, než aby se aspoň části svého monopolu vzdala. Aby takový požadavek měl váhu, musí se ovšem opozice prokázat co nejpočetnější podporou zdola. To je za současných možností velmi obtížné, protože právě tomu se bude moc snažit za každou cenu zabránit. Je otázka, zda se za této situace může opozice spokojit s čistě defenzivní taktikou, která je sice takřečeně rozumná, která však opoziční stanoviska zamlžuje, znejasňuje. Navíc neoficiální skupiny, žádající po režimním vedení vzájemný dialog, nedospěly k plodnému dialogu mezi sebou. (…) Kdyby nepřevládala historicky mírně zprofanovaná zásada, že radši s tím či oním ještě počkáme, abychom ‚nepoškodili vývoj‘. Možná že se vývoj daleko víc poškozuje právě takovými odklady a obavami. Někdy to vypadá, jako by si nezávislé struktury daly shora, od režimu, vnutit nejrůznější ‚strachy‘ z blíže neurčených nepředložených činů a samy se předem lekaly hrůz, které nejspíš vůbec nehrozí.“81

Z komentáře Milana Schulze, Rádio Svobodná Evropa, 11. října 1989:

„Taková diskuse je věcná: jestli se do řešení věcí má jít takříkajíc ‚prsama‘, nebo jestli je účinnější postupovat pomalu a obezřetně. Není žádné jednoznačné odpovědi. Jsou doby, kdy se jeví lepším to, a kdy ono. Jsou lidé, kteří jinak než postupují, postupovat neumí. Záleží ovšem vždycky na motivaci takového postupu – tedy na tom, proč se co a jak dělá. A pak k čemu takové jednání směřuje. Dnes se občas objevuje teorie „malých kroků“ jako nejschůdnější cesta k zahájení nějakého reformního procesu, jehož potřebu cítí skoro všichni. A zřejmě mají v československých okolnostech pravdu víc než jinde, což lze dokázat především na krocích již učiněných. (…) Takové malé kroky… samozřejmě přispívají k žádoucímu růstu společenské aktivity a nemůže jich nikdy být málo. Jsou pak i akce důraznější, které sice taky nezmění ani rázem, ani dvěma rázy nežádoucí nešvary, ale nejsou to akce pasivní – jako solidarita čtenářů a diváků –, ale aktivní postoje, vyjádřené např. podpisem pod některou z petic či stížností. (…) Záleží na vynalézavosti a vytrvalosti rozhodných, odhodlaných obětavců, které – už se to dá cítit – obdivuje čím dále více lidí dosud pasivních. Až se oni rozhodnou k prvnímu malému krůčku, pak bude teprve možno zhodnotit, které z minulých impulzů byly ty nejúčinnější.“82

2. Pavel Tigrid – nesporná autorita demokratického exilu – neměnil styl svých komentářů a k československé opozici byl kritický. Nejprve 22. října ve Svobodné Evropě znovu připomněl, že je nejvyšší čas, aby přešla od obrany lidských práv ke skutečné politice, a varoval před komplikacemi, které nastanou, neučiní-li to ihned. Vývoj ve východní Evropě akceleruje a historické změny se Československu nevyhnou: „Jde o to, že nastane chvíle, a ta myslím v Československu nastala, kdy spád událostí… je tak rychlý a tak očividně spěje k obnově politické kultury, že v Československu by byla škoda, a budou z toho jen zmatky, když to přijde příliš pozdě.“83 O dva dny později komentoval nehybnost Čechů a Slováků ve světle masových demonstrací ve východním Německu, které vedly ke kolapsu tamního komunistického režimu a vynucují si další hluboké změny. Hovořil o nutnosti „vzpoury, stávky, revolty“ a odvolal se na příklad let 1956 a 1980. „V NDR stačilo sto tisíc lidí nebojácných, kteří odešli [do západního Německa], a dalších sto tisíc, kteří zůstali a vyšli do ulic. Výsledek: do čtyřiceti osmi hodin padl diktátor.“ Československý komunistický režim se ocitl v tísni pod vlivem vnějších okolností, nikoli pod tlakem vlastního obyvatelstva. Je bohužel „dosud neodhadnutelné, jak energicky nebo naopak poklesle se občanská společnost v republice kdysi Masarykově sama zasadí o to, aby nástup do života ve svobodě nebyl příliš dlouho a za cenu neúměrně vysokou oddalován“.84

3. V září 1989 otiskl samizdatový časopis Sport rozhovor novináře Ivana Lampera s Václavem Havlem. Lamperovy otázky nebyly ani formální, ani zdvořilostní a vedly k otevřené výměně názorů na pojetí opozice. Havel zopakoval, že nikdy nechtěl a stále nechce být profesionálním politikem. Oproti červencovému interview ve Svobodné Evropě však formuloval kompromisní východisko: na politiku nehodlá rezignovat, bude se jí však věnovat pouze do té doby, kdy v ní bude moci vystupovat jako „amatér“. Nestane se politikem, který se uchází o přízeň veřejnosti, o její hlasy, zůstane intelektuálem, pro kterého je rozhodující, aby žil v souladu se svým svědomím. Jako politik-amatér bude prostředníkem „různých kulatých stolů a společenského dialogu“; tedy „kingmakerem“, nikoli „kingem“. Lamper ovšem upozornil na to, že doba, kdy nezávislou politiku suplovaly nonkonformní kulturní akce, je nenávratně pryč. Rodí se opravdová politická opozice a Havel v ní – ať se mu to líbí nebo ne – zaujímá přední místo. Pozornost a uznání, kterých se mu dostává, očekávání, která jsou s jeho osobou spjata, ho zavazují k jednání podle etiky společenské odpovědnosti. Nezmění-li svůj názor, zůstaneli věrný nepolitické politice, budou i nadále mít jeho „soukromá vyjádření obrovský politický dopad“, který ovšem bude nevypočitatelný a neregulovatelný. Na Lamperovy opakované připomínky zareagoval Havel o poznání rezolutněji, a snad i podrážděněji: není odpovědný za špatný morální a politický stav společnosti, která se musí sama politicky strukturovat a sama artikulovat svou vůli. Odvolávat se na symboly a očekávat od nich spásu nestačí. Není v jeho silách změnit opozici, změnit národ. Opět kritizoval občanské iniciativy, které se primárně orientují na protirežimní demonstrace, zanedbávají drobnou práci politickou (např. přípravu nové ústavy) a nejsou schopny komunikace. Demonstrace „nezakládají politickou kulturu“, účastní se jich „nepatrná hrstka společnosti“. Československo se nachází ve „zvláštním mezidobí“, které nejlépe charakterizují slova chaos, zmatky, spory, nejistoty, ambice, iluze. „Mnoho lidí si myslí, že jsme dál, než jsme. Jsou okouzleni faktem, že když vyhlásíme manifestaci, tak tam přijde pět tisíc lidí, a z toho vyvozují závěry neadekvátní současné společenské situaci.“85 Podle Havla okamžik historického přelomu ještě nenastal.

4. Filosof Petr Rezek – rozčarován Havlovými politickými postoji – se v září 1989 pokusil nalézt souvislost mezi Havlovým disidentským myšlením a jeho negativním vztahem k politice. Srovnal několik jeho starších textů s čerstvě uveřejněným rozhovorem ve Sportu a dospěl k závěru, že ve svém klíčovém eseji Moc bezmocných formuloval Havel koncepci „života v pravdě, jakožto života autentického, který zakládá ‚moc‘ bezmocných“, a poskytl tím potenciální politické opozici pocit nadřazenosti a útěchu, že „stačí protestovat, bouřit se ve jménu své identity, autentičnosti a pravdivosti“. Avšak moc, kterou jí vsugeroval, byla ve své podstatě kvazimocí, mocí nepolitickou. Podle Rezka nelze nic namítat proti tomu, když někdo žije podle zásad svého morálního přesvědčení (svědomí), ovšem jen „stěží lze souhlasit s tím, že když někdo takovým svým pokusem o uspokojení své potřeby ostatním poskytl náhražku politického života, že k tomu jednoduše dodá: ‚já nic, já intelektuál‘“.86 Výsledkem Havlova lpění na dobou překonaném konceptu opozice je, že bezmocní v roce 1989 – tedy v čase, kdy se jim reálná moc přiblížila na dosah – zůstávají bezmocnými, oklamáni iluzí o své údajné moci.

* * *

Největšího prostoru ve svobodných médiích se dostávalo právě Václavu Havlovi a aktivitám či iniciativám spjatým s jeho jménem (Charta 77, Několik vět…). Havlova slova zněla jako komentář nezávislého pozorovatele, nikoli jako politický apel, který od něj očekávali Schulz, Tigrid, Lamper, Rezek a další. Odpovídalo to zcela místu, jaké sám sobě v opozičním společenství vymezil. Střežil si svou nezávislost a nadstranickost, nabízel se jako zprostředkovatel porozumění a názorového konsenzu, dával k dispozici svou komunikační dovednost a mobilitu. O tom, že na tomto vymezení nehodlal ani s narůstajícím tlakem nic měnit, svědčí nejlépe jeho poslední předlistopadový komentář v samizdatových Lidových novinách, příznačně nazvaný Hodina mezi zkrachovancem a politikem: „Nezávislé iniciativy – zdaleka už nejsouce jen tím, čím donedávna byly – ještě zdaleka zároveň nejsou (a být nemohou) tím, čím by je tolik lidí chtělo mít a jako co je mnoho lidí už chápe, totiž skutečnou politickou opozicí se vším, co k ní patří, charizmatickými a profesionálními vůdci počínaje a konkrétními a reálnými politickými programy konče. Tato veskrze přechodná situace, kdy už nejsme tím, čím jsme byli, ale zároveň ještě nejsme a nemůžeme (a mnohdy dokonce ani nechceme) být tím, čím bychom zřejmě být měli, je lehce zneklidňující, lehce chaotická a především velmi náročná. (…) Nezávislé iniciativy by neměly propadat jakémukoliv přemrštěnému okouzlení z toho, že lidé chodí na manifestace, že se nebojí spolu s nimi podepisovat vládě nemilé petice a že část společnosti je začíná vnímat jako reálnou politickou alternativu, upínat k nim (často až nezdravě) své naděje a doufat, že to budou ony, které samy za společnost vyřeší všechno, co ve skutečnosti musí a jedině může vyřešit společnost jako celek.“87 Teď už snad můžeme přejít k zamyšlení nad povahou Havlova charizmatu. Opoziční hnutí – tak, jak se profilovalo v letech 1987–1989 – bylo polarizované do několika ohnisek, která výrazně nepřekročila práh své exkluzivity. Nad nepřehledným terénem vyčnívala osobnost Václava Havla, jehož světové renomé nebylo přímo úměrné jeho vůli k politické akci. Kampaně zahraničních sdělovacích prostředků, jež se v roce 1989 vzedmuly na jeho podporu, z něj učinily prvořadou politickou osobnost ještě předtím, než do reálné politiky vstoupil. On však do ní vstoupit vůbec nechtěl. Jeho moc spočívala především v symbolické rovině. V myslích lidí, kteří se o něm v poslední době dozvídali ze svobodných informačních zdrojů, byl morální autoritou, která dlouhá léta vzdorovala obludné mašinérii totalitního režimu; spisovatelem a dramatikem, který si jako jeden z mála dokázal uchovat svou integritu a nezávislost. Havlovo působení v rozhodujícím roce 1989 mělo charakter mravně-apelativní, nabadatelský. V předvečer revoluce nechtěl situaci měnit, reflektoval ji a komentoval.

Oč nehybnější a tíživější byla doba čekání na události, které prolomí dlouhotrvající nehybnost, o to větší byla Havlova aktivita po 17. listopadu. V neděli 19. listopadu 1989, kdy už byly věci v prudkém pohybu, směřovali představitelé občanských iniciativ do jeho bytu na nábřeží Vltavy, který se stal ohniskem sjednocování opozice – vyrovnáváním rozdílů mezi jednotlivými proudy.

Jádro

Václava Havla, ústřední postavu Občanského fóra, takřka nepřetržitě obklopovali Alexandr Vondra a Jiří Křižan. Kolem kroužili další důvěrníci a spolupracovníci – Eda Kriseová, Radim Palouš, Michael Kocáb, Vladimír Hanzel, Stanislav Milota, o něco později Petr Pithart. Další ve větší vzdálenosti, více nebo méně častěji – Zdeněk ...

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Přední tiráž

Úvod

1. díl

Kapitola I

Kapitola II

Kapitola III

2. díl