Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Sierra Simone: Americká královna

Vydání první

Copyright © 2016 by Sierra Simone

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency and

RF Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2353. publikaci

Přeloženo z anglického originálu American Queen vydaného v roce 2016

Český překlad © Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover Design: Hang Le

Cover Image: Shutterstock

Obálka Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1349-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1350-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Sierra Simone

Americká královna

Pro Ženské bez stínu – Penisy!

Prolog

Svatební den

Láska je trpělivá,

laskavá,

nezávidí, nevychloubá se a není domýšlivá.

Láska nejedná nečestně, nehledá svůj prospěch, nedá se vydráždit, nepočítá křivdy.

Nemá radost ze špatnosti, ale vždycky se raduje z pravdy.

Ať se děje cokoliv,

láska vydrží,

láska věří,

láska má naději,

láska vytrvá.[1]

1 Bible. První list Korintským. 13. kapitola. Český ekumenický překlad.

Láska vytrvá.

Ten poslední verš z bible si čtu, zatímco mi sestřenice Abilene a její matka upravují lem závoje. Celá pasáž z Prvního listu Korintským je vytesaná do mramorového bloku v předsíni katedrály a kterákoli jiná nevěsta, jež by ta slova četla, by v nich jistě nalezla útěchu a povzbuzení. Možná jsem jediná nevěsta, která kdy před masivními dveřmi tohoto svatostánku uvažuje, jestli se ji Bůh spíš nesnaží varovat.

Když však pomyslím na to, co na mě čeká u oltáře, kdo tam na mě čeká, narovnám záda a odvrátím se od veršů. Od chvíle, kdy jsem poznala Ashe, jsem věděla, že je mým osudem ho milovat. Věděla jsem, že je mým osudem být jeho. Ať půjde kamkoli, budu ho následovat, ať ode mě bude vyžadovat jakoukoli oběť, ochotně mu ji poskytnu. Dobrovolně a zcela mu věnuju jakoukoli část sebe, kterou bude chtít.

Ashovu lásku budu nosit v sobě, budu v ni věřit, doufat i vychutnávat si ji až do svého posledního dne, i kdyby to znamenalo, že se budu muset vzdát vlastní duše.

A také to bude znamenat, že se musím vzdát své duše.

Jedinou útěchou mi je, že nebudu trpět sama.

Dveře se rozevřou. S hlubokým nádechem jimi projdu za tónů Pachelbelova Kánonu v D-dur, jenž se nese kamennou chrámovou lodí. Můj dědeček si mě zavěsí do rámě a vede mě k oltáři. Svatebčané stojí, svíčky se mihotají, můj závoj je dokonalý.

A pak spatřím Ashe.

Srdce se mi zastaví a vzápětí se rozběhne o překot, žene mi krev do rtů a obličeje. Na sobě má na míru střižený smoking, jako by se v něm už narodil, a jeho široká ramena a úzké boky ho dokonale vyplňují. I kdyby nestál na vrcholu schodů vedoucích k oltáři, stejně by mi připadal vyšší než všichni ostatní, protože takový už Ash je. Nesálá mocí a silou, on jednoduše je ztělesněnou mocí a silou. A právě teď všechna ta moc a síla míří ke mně. Zadíváme se na sebe a i přes celou chrámovou loď začneme dýchat ve stejném rytmu jako jeden člověk.

Rozechvěje se šokem, když mě konečně celou spatří – v šatech, závoji, s náznakem úsměvu na rtech – a mně se v hrudi rozpálí rozkoš. Chtěl mě poprvé spatřit až při obřadu. Na tento okamžik čekal. A při pohledu na jeho nádherný obličej, v němž se jen marně snaží potlačit emoce, a když cítím, jak se mi rozpaluje krev, když ho vidím v tom dokonalém smokingu, si říkám… Stálo to za to. Ať už je tato tradice jakkoli považovaná za zastaralou, ať už jsme tím způsobili hostům jakékoli těžkosti, ať už byly ty dnešní hodiny, jež jsem strávila bez něj, jakkoli dlouhé, stálo to za to.

A pak, zatímco s dědečkem kráčíme k oltáři, spatřím jeho.

Hned vedle Ashe stojí on, tmavovlasý, štíhlý, s ledově modrýma očima a ústy jako stvořenými k hříchu a omluvám, občas i v tomto pořadí. Embry Moore – Ashův nejlepší přítel, jeho svědek, jeho prezidentský spolukandidát…

Protože nekráčím uličkou jen k muži, jehož miluju od svých šestnácti let. Kráčím uličkou, abych se vdala za prezidenta Spojených států.

Stovky svatebčanů se rozplynou, obrovské kytice a svíčky zmizí. Na okamžik je tu jen nevěsta, ženich a svědek. Jenom já, Ash a Embry. Na okamžik zmizí vědomí, že na nás po líbánkách čeká prezidentství, viceprezidentství a čerstvě vymalovaná kancelář první dámy. Uvnitř ani vně katedrály nečekají zástupy kameramanů a fotografů, lavice nejsou plné velvyslanců, senátorů a celebrit.

Jsme tu jen my tři. Nepřístupný a mocný Ash, bledý a ztrápený Embry a já, s kousanci na vnitřní straně stehen a bušícím srdcem.

Až když jsem skoro u nich, všimnu si, že svědek má na krku nad límečkem smokingu také stopy po zubech, velké, zarudlé a čerstvé.

Až když jsem skoro u nich, všimnu si, že ten malý bílý čtvereček v náprsní kapse Ashova smokingu není hedvábný kapesník, ale zcela nepopiratelně moje krajkové kalhotky. Nepoznal by to nikdo, kdo moje spodní prádlo nezná, avšak on je bezostyšně ukazuje světu skoro jako trofej. Když jsem ty kalhotky viděla naposled, Embry je svíral v silné pěsti…

Dědeček mi nadzvedne závoj, políbí mě na tvář a znovu mě závojem zakryje. Ash napřáhne ruku, za niž ho uchopím, a společně se postavíme před kněze. Když zaujmeme svá místa, jedna z družiček mi upraví šaty.

Sama si neuvědomuju, že pláču, Ash však pustí mou ruku, vklouzne mi dlaní pod závoj a palcem mi otře tvář. Zvedne si palec ke rtům a slízne si moje slzy z kůže. Tmavě zelené oči mu zahoří přísliby. Za ním se Embry podvědomě dotkne kousance, který mu na krku jistojistě zanechal Ash.

Zachvěju se.

Kněz začne mluvit, svatebčané se posadí a mě naposledy napadne, jestli Bůh chce, abych to zastavila, jestli Bůh snese pohled na nás tři, jestli se mě Bůh předtím nesnažil varovat, protože co doopravdy vydržím? A co dva nejmocnější muži na světě dokážou vydržet z mojí strany?

Pak však spatřím pohled v Ashových očích, stále rozpálených nezaměnitelným žárem, a Embryho dlouhé prsty, jimiž se dotýká kousance na krku, a uvědomím si, že tahle pohádka ani nemohla skončit jinak.

Bůh si mě může varovat, jak se mu zachce, ale já ho přece nemusím poslechnout.

ČÁST I.

PRINCEZNA

1. kapitola

Před osmnácti lety

Bylo mi sedm let, když mě proklel čaroděj.

Myslím, že k tomu došlo na charitativním galavečeru. Nebýt čaroděje, onen večer by se nijak nelišil od jiných společenských událostí, na které mě dědeček brával. Večerní róby a smokingy, křišťálové lustry třpytící se v honosných tanečních sálech, v diskrétních koutech hrála smyčcová okteta. Naoko se tyto akce konaly, aby se vybraly peníze na všemožné nadace a charity zaštítěné znuděnými zbohatlíky, avšak ve skutečnosti byly hlavním cílem obchodní schůzky. Domlouvaly se tu politické podpory tohohle a tamtoho kandidáta, hledali se a přemlouvali potenciální sponzoři. Právě tady začínaly obchodní dohody, stejně jako manželství příslušníků vyšších vrstev – protože co jiného znamená mezi boháči manželství než jenom celoživotní obchodní dohodu?

Něčemu z toho jsem rozuměla už jako malá, nijak jsem nad tím však nepřemýšlela. Patřilo to k životu – nebo aspoň k životu dědečka Lea – a nikdy mě nenapadlo tento způsob života zpochybňovat.

Navíc mě bavilo oblékat si drahé načechrané šaty, které mi děda Leo kupoval. Líbilo se mi, že se mě dospělí ptají na názor, bavilo mě sledovat všechny ty překrásné ženy a pohledné muže, a především jsem moc ráda tancovala s dědou Leem, který mi vždycky dovolil, abych mu stoupla na nohy, a nikdy mě nezapomněl roztočit, abych si mohla hrát na princeznu z pohádky.

A později, když nás vyzvedlo velké černé auto a odvezlo nás k našemu bytu na Manhattanu, mě nechal, ať mu nadšeně vykládám o všem, co jsem viděla a slyšela, ptal se mě, co mi kdo řekl a jak to řekl, jestli při tom vypadali šťastní, smutní, nebo naštvaní. Ptal se mě, kdo během klíčových proslovů vypadal unaveně, kdo rozrušeně a kdo si něco brumlal pod vousy. Až o léta později jsem si uvědomila, že mě děda využíval jako takovou špionku, jako pozorovatelku, protože lidé se před dětmi chovají jinak než v přítomnosti dospělých. Polevují v ostražitosti, špitají si s přáteli, přesvědčení, že si toho dítě nevšimne nebo to nepochopí.

Jenže já jsem si všímala. Od přírody jsem byla vnímavá a zvědavá a uměla číst v gestech i poznámkách. A po boku dědy Lea jsem celé roky tuto přirozenou zbraň brousila a přetvářela v něco užitečného, co využíval pro Stranu, avšak co jsem mu ráda propůjčovala, protože jsem mu chtěla pomoct, chtěla jsem, aby na mě byl pyšný, a také jsem si na tom vybudovala závislost. Byla jsem závislá na pozorování ostatních, snažila se je rozluštit, jako bych četla v knize, jejíž zvrat jsem dokázala rozšifrovat ještě před koncem.

Ten večer, kdy jsem potkala čaroděje, však tohle všechno ještě pořád leželo v daleké budoucnosti. Tehdy jsem byla celá nadšená, jak jsem se točila v kruzích, a plná zákusků, které mi s mrknutím podávaly servírky. Ještě stále jsem se točila, když mě dědeček povolal, abych za ním přišla ke dveřím do sálu. Doběhla jsem k němu. Předpokládala jsem, že bude ve společnosti obvyklých přátel – vrcholných politiků, lobbistů nebo nedůtklivých znuděných byznysmenů.

Byl to však někdo jiný. Něco jiného. Vysoký muž teprve kolem pětadvaceti, avšak s očima tmavýma jak havraní peří a s tenkými rty, jež mi připomínaly kresby černokněžníků ve sbírkách pohádek. Na rozdíl od černokněžníků se nehrbil, neopíral se o hůl ani nenosil dlouhý potrhaný plášť. Na sobě měl dokonale střižený smoking, obličej měl hladce oholený a krátké tmavé vlasy perfektně učesané.

Dědeček se na mě zeširoka usmál a představil nás. „Pane Merline Rhysi, rád bych vám představil svou vnučku Greer. Greer, tento mladý muž se přistěhoval z Anglie a nastupuje jako konzultant Strany.“

Strana. I v sedmi letech mi Strana ovlivňovala život jako nic jiného. Tak to asi bývá, když je váš dědeček bývalým viceprezidentem. Zvlášť když bývalý viceprezident sloužil v Bílém domě se zesnulým Penleym Lutherem, mrtvým a uctívaným polobohem Strany. Byl to právě prezident Luther, na nějž se odkazovalo ve všech proslovech a novinových komentářích. Bylo to právě Lutherovo jméno, které se zmiňovalo v jakékoli krizové situaci. Co by udělal Luther? Co by udělal Luther?!

Pan Merlin Rhys na mě pohlédl, černé oči měl ve zlatavé záři sálu nečitelné.

„Dívka tvého věku se tu jistě musí nudit,“ pověděl mi něžně, avšak zároveň ne zas tak něžně. V jeho slovech zaznívala výzva, schovaná někde v těch pečlivě vyslovovaných souhláskách a jemných samohláskách, nedokázala jsem ji však rozšifrovat, nedokázala jsem ji v jeho slovech spatřit. Jen jsem na něj hleděla. Znovu promluvil dědeček.

„Moje vnučka mě dnes večer doprovází,“ pověděl děda Leo láskyplně a pocuchal mi vlasy. „Můj syn a snacha jsou na humanitární misi v zahraničí, proto teď bydlí několik měsíců u mě. Je velmi dobře vychovaná. Že je to tak, Greer?“

„Ano, dědečku,“ odpověděla jsem poslušně, avšak když jsem spatřila, jak se Merlin zamračil, zamrazilo mě, jako by mě, a jen a pouze mě, obklopila chladná mlha a pomalu mě obírala o poslední zbytky tepla.

Sklopila jsem oči. Chvěla jsem se, avšak snažila se to nedat najevo. Lesklá kůže mých botek se ve světle zavěšených lustrů mihotala. Hleděla jsem na ně, zatímco Merlin s dědečkem začali probírat strategii průběžných voleb, a snažila se porovnat to, co jsem cítila, s tím, co jsem věděla.

Cítila jsem strach, podobný, jako když mě mrazilo v zátylku, když jsem se za nocí probouzela a všimla si, že jsou dveře šatníku otevřené. Věděla jsem však, že jsem v bezpečí, že mě děda Leo ochrání a že mi tenhle cizí muž v sálu plném lidí neublíží. Akorát že jsem se nebála, že by mi přímo ublížil nebo mě unesl. Ne. Děsilo mě, jak na mě upíral oči a jak dával najevo své roztrpčení. Měla jsem pocit, jako by mě znal, jako by na mně dokázal poznat, kolikrát jsem zalhala, podváděla nebo se poprala na hřišti. Měla jsem pocit, jako by viděl všechny ty noci, kdy jsem nemohla usnout, protože dveře šatníku byly otevřené a já se příliš bála vstát z postele a zavřít je. Všechna ta rána, kdy jsme se s otcem procházeli v lesích za domem, všechny ty večery, kdy mě matka trpělivě učila tai či. Všechny ty sbírky pohádek, které jsem milovala, všechny poklady, které jsem opatrovala v maličké pokladničce schované pod postelí, všechny mé tajné dětské sny a strachy. Všechno. Tento muž to všechno viděl.

A být viděn – opravdu viděn – je to nejděsivější, co jsem kdy zažila.

„Leo!“ křikl muž několik kroků od nás. Také patřil ke Straně. Děda mi naposledy pocuchal vlasy a muži pokývl, aby se k nám přidal. „Okamžik, pane Rhysi.“

Merlin zachmuřeně přikývl a dědeček se odvrátil, aby si promluvil s tím druhým pánem. Přinutila jsem se mu znovu podívat do očí, a okamžitě jsem si přála, abych to bývala neudělala. Uvědomila jsem si, že když mluvil s dědou, měl oči přivřené, avšak teď je měl rozevřené a hořelo mu v nich něco, co mi připomínalo nelibost.

„Greer Gallowayová,“ pověděl mi tím něžně neněžným hlasem. Z jeho slov zazníval lehký velšský nádech, jako by přestal ovládat svůj hlas stejně jako svoje oči.

Polkla jsem. Nevěděla jsem, co mu říct – byla jsem dítě a přátele dědečka Lea jsem si vždycky dokázala naklonit holčičím chováním – avšak vycítila jsem, že u tohoto muže s tím nepochodím. Náklonnost Merlina Rhyse bych si nedokázala získat ani všemi úsměvy, dolíčky, tanečky nebo dětskými otázkami.

A pak si ke mně klekl. V dědově světě to dospělí moc často nedělávali – i ženy s vlastními dětmi přede mnou stály a hladily mě po blonďatých kadeřích, jako bych byla nějaké zvířátko. Merlin si však klekl, abych mu viděla do očí a nemusela zaklánět hlavu, a navzdory svému strachu jsem věděla, že tím dává najevo respekt. Merlin se mnou jednal, jako bych byla hodna jeho času i pozornosti, a přestože bylo jeho chování zastíněno nelibostí, byla jsem za to gesto určitým způsobem vděčná.

Natáhl ruku a dlouhými štíhlými prsty se dotkl mé brady. Přidržel si můj obličej a dlouze se na něj zadíval.

„Bez ambicí,“ pověděl a pátravě na mě hleděl tmavýma očima. „Avšak často bezhlavá. Ne chladná, ale někdy odtažitá. Vášnivá, inteligentní, zasněná… a příliš zranitelná.“ Potřásl hlavou. „Přesně jak jsem si myslel.“

Z komínků knih vedle své postele jsem věděla, že slova čarodějů jsou nebezpečná. Věděla jsem, že nesmím promluvit, nesmím mu nic slibovat, nesmím s ničím souhlasit, nic připouštět, nesmím lhát ani vyhýbavě odpovídat. Nemohla jsem si však pomoct.

„Co jste si jak myslel?“

Merlin spustil ruku a na obličeji se mu usadil soucitný výraz. „Nemůžeš to být ty. Je mi líto, ale nemůžeš.“

Strach na okamžik vystřídal zmatek. „Co nemůžu být já?“

Merlin vstal, uhladil si sako smokingu, v myšlenkách už někde jinde.

„Až nadejde čas, nech si své polibky pro sebe,“ pověděl mi.

Nedávalo mi to smysl. „Já ale dávám pusu jen dědovi Leovi a mamince a tatínkovi.“

„Takový je teď tvůj svět. Avšak až budeš starší, zdědíš tento svět,“ pověděl mi Merlin a ukázal do sálu. „Svět, který tvůj děd pomohl stvořit. A tento svět visí na vlásku, na vahách mezi důvěrou a mocí. Mocní se musí rozhodnout, kdy si mohou vzájemně věřit a kdy spolu musí bojovat. A tato rozhodnutí se nečiní rozumem. Činí se srdcem. Rozumíš?“

„Asi…,“ pronesla jsem pomalu.

„Greer, jediný tvůj polibek může uvrhnout tento svět z přátelství do hněvu. Z míru do války. Zničí všechno, co tvůj děd vybudoval, a ublíží mnoha a mnoha lidem. A ty nechceš lidem ubližovat, že ne? Chtěla bys ublížit svému dědečkovi? Zničit všechno, co vykonal?“

Vehementně jsem zavrtěla hlavou.

„No vidíš. Ale přesně to se stane, pokud se tvé rty dotknou rtů někoho jiného. Pamatuj na má slova.“

Přikývla jsem, protože mi to dávalo logický smysl. Polibky jsou kouzelné, to ví každý. Dokážou proměnit žabáky v prince, probudit princezny z hlubokého spánku a rozhodují o osudech království a říší. Ani jedinkrát mě nenapadlo, že by se Merlin mohl mýlit a že polibky můžou být i neškodné.

Nebo že by jediný polibek mohl stát za všechnu škodu, kterou způsobí.

Lítost v jeho očích se proměnila ve smutek.

„A tvých rodičů je mi líto,“ pověděl mi tiše. „Navzdory všemu jsi milá dívka. Zasloužíš si jen štěstí a jednoho dne možná zjistíš, že přesně to se ti snažím dát. Drž se toho, co ti dělá radost, a nikdy nepochybuj, že jsi milovaná.“ Kývl k dědovi Leovi, který se už k nám vracel.

„Mých rodičů vám nemusí být líto,“ pověděla jsem mu zmateně. „Nic jim není.“

Na to nic neřekl, jen mě uchopil za rameno. Ne aby mě objal, nebo mě poplácal, nebo pohladil. Jen se mě dotkl. Na okamžik jsem ucítila tíhu a pak nic, jen vzduch na kůži. Do mých drobných kostí se vkradly obavy.

To už k nám došel děda Leo. Zvedl mě do náruče a rty zdobenými huňatým knírem mě políbil na tvář.

„Že je moje vnučka výjimečná, Merline?“ zeptal se celý rozzářený. „O čempak jste si povídali?“

Chtěla jsem odpovědět, avšak Merlin mě předběhl. „Zrovna mi říkala, jak moc se jí u vás líbí.“

To dědečkovi udělalo radost. „Ano. Oregon miluju stejně jako ostatní, ale nad New York není, že, Greer?“

Mám pocit, že jsem snad i odpověděla. Snad si potom ještě chvíli povídali o politice, penězích a demografických datech, já však slyšela jen ta Merlinova slova.

Tvých rodičů je mi líto.

Se svou přehnanou fantazií jsem si hned začala představovat to nejhorší. Tak to přece v pohádkách vždycky chodí – tragédie, zlá znamení, zlomená srdce. Co když moje rodiče někdo zabil? Co když se zřítilo jejich letadlo, v jejich hotelu začalo hořet nebo je někdo okradl a ubil k smrti?

Tvých rodičů je mi líto.

Na nic jiného jsem nemyslela, nic jiného neslyšela, a když mě později děda Leo ukládal ke spánku, rozplakala jsem se.

„Copak se děje, broučku?“ zeptal se a ustaraně vraštil huňatá obočí.

Věděla jsem, že by mi nevěřil, kdybych mu řekla, že je Merlin čaroděj, možná i černokněžník, nebo že možná dokáže vycítit smrt mých rodičů, ještě než k ní dojde. Věděla jsem, že mu musím zalhat, a proto jsem mu odpověděla jen: „Chybí mi maminka a tatínek.“

„Ach, broučku,“ pověděl mi děda Leo. „Hned jim zavoláme. Chceš?“

Vytáhl mobil, vytočil jejich číslo a za několik vteřin už jsem uslyšela mámin lehký hlas i tatínkův hluboký. Byli právě v Bukurešti, chystali se nastoupit do vlaku do Varšavy. Byli šťastní, v bezpečí a slibovali mi, co všechno podnikneme, až se vrátí. Na okamžik jsem jim i uvěřila. Věřila jsem, že se vrátí. Že se s tatínkem budu procházet po lesích a po večerech cvičit s maminkou tai či, že budu usínat, zatímco si za praskání polen v krbu budou předčítat básně. Že mě čekají dny plné slunce a zelených stromů, bezpečí v hnízdečku plném knížek a přírody, které mí rodiče vybudovali.

Jenže tu noc, zatímco jsem se snažila usnout, se mi do mysli vracela Merlinova slova a spolu s nimi i strach.

Tvých rodičů je mi líto.

Tu noc jsem skoro nezamhouřila oka, budila jsem se, kdykoli v ulici Manhattanu pod okny dědečkova střešního bytu zahoukala siréna, a chvěla se pod nápory větru, jenž se opíral do oken. Spánek jsem měla prodchnutý sny, sny o horách porostlých stromy v krajině, kterou jsem nikdy nenavštívila, v níž se muži se širokými rameny plazí bahnem a suchým jehličím, sny o svých rodičích, jak tančí v obývacím pokoji, když si myslí, že už spím. Sny o vlaku jedoucím přes most – přes most, jenž se zřítí.

Mí rodiče tančili, vichr fučel korunami stromů, muži se plazili bahnem. Vlak se zřítil do údolí.

Tanec, stromy, bláto, smrt.

Zas a znovu.

Tanec, stromy, bláto, smrt.

A když jsem se za slabých paprsků ranního slunce probudila, dědeček stál ve dveřích, v očích šok a hrůzu. Z ruky mu vypadl telefon a já okamžitě pochopila, co mi přišel říct.

Stejně jako král Ezechiáš jsem se otočila ke zdi a modlila se.

Modlila se, aby Bůh zabil i mě.

2. kapitola

Před jedenácti lety

Bůh, jak to tak často bývá, se rozhodl mé modlitby nevyslyšet. Nebo se aspoň rozhodl, že mi neodpoví výslovným ano.

Místo toho šel můj život dál.

Prarodiče z matčiny strany byli staří a zesláblí, a ačkoli jsem měla tetu a strýce, kteří žili v Bostonu, sami měli dceru mého věku a dali jasně najevo, že se o další dítě starat nechtějí.

Na ničem z toho však nezáleželo. Od chvíle, kdy děda Leo přijal ten hovor, od první vteřiny, kdy jsme se dozvěděli, co se stalo, bylo jasně dané, že budu bydlet s ním. Bylo mu teprve přes padesát, byl zdravý a v plné síle a s velkým domovem, do nějž se další člověk pohodlně vešel. Byl to zaměstnaný muž, měl plné ruce práce se Stranou a svojí vzkvétající říší zaměřenou na zelenou energii, avšak děda Leo patřil k těm, kteří dokázali říct ne jen spánku. Přestěhoval mě k sobě do bytu, přihlásil mě na malou, avšak akademicky náročnou soukromou školu na Upper West Side a zapojil mě do svého života, jak to jen ovdovělý dědeček dokáže.

Pamatuju si, že jsem plakala před pohřbem i po něm, avšak ne během něj. Pamatuju si, jak jsem se v nové škole uzavřela do sebe, protože se tak moc lišila od bezstarostné třídy s výukou typu Montessori, kam jsem chodila v Oregonu. Vzpomínám si, že mi děda Leo koupil celé komínky knih, aby mi udělal radost, a jak jsem je četla dlouho do noci. Pamatuju si, že mi rodiče chyběli tak moc, až mi připadalo, jako by mi někdo zabodl obří lžíci do hrudi a něco mi z ní vyrval. A nikdy nezapomenu na Merlinova slova o mých rodičích.

Na Merlinovo proroctví.

Pokud měl s jejich smrtí pravdu, mohl mít pravdu i v tom ostatním? Řekl mi, abych si polibky nechávala pro sebe – bylo i tohle varování, kterého jsem se měla držet?

Byla jsem si tím jistá. Byla jsem už přesvědčená, že Merlin vidí do budoucnosti, že dokáže předpovídat zkázu, a ve svém zármutku a hrůze jsem si ve svých sedmi letech slíbila, že ať se děje, co se děje, nikdy v životě, dokud budu živa, nepolíbím žádného muže ani ženu.

Nikdy, nikdy, nikdy.

Bylo mi čtrnáct, když se mě děda Leo zeptal, jestli bych ráda pokračovala ve studiu ve škole na Manhattanu, nebo bych se raději přihlásila do internátní školy někde v zámoří. Moji sestřenku Abilene tam právě posílali v naději, že se zklidní a bude se soustředit jen na studium, a dědu napadlo, že bych třeba chtěla odjet s ní. Už tak ze mě byla úspěšná studentka – v tomhle směru o mě neměl obavy – avšak myslím, že si ...

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

Věnování

Prolog

ČÁST I.

PRINCEZNA

1. kapitola

2. kapitola