Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

BB Easton: Skin

Vydání první

Copyright © 2017 by BB Easton

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2354. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Skin vydaného v roce 2017

Český překlad © 2020 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Artwork, Photography, and Cover Design by BB Easton

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1352-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1353-5 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

B B Easton

SKIN

POZNÁMKA AUTORKY

SKIN je fiktivní dílo, vycházející ze skutečných postav a událostí, uvedených v memoárech BB Eastonové 44 kapitol o 4 mužích. Zatímco prostředí, většina popsaných situací a fyzické i behaviorální vlastnosti Knighta a BB jsou převzaté ze života, veškeré detaily, dialogy a vedlejší postavy jsou fiktivní.

Vzhledem k nadměrné vulgárnosti, násilí, barvitě popsanému sexuálnímu obsahu a tématům kriminality mladistvých není tato kniha určena osobám mladším osmnácti let – a patrně by se před nimi měla úplně schovat.

Tuhle knihu věnuju prvnímu klukovi, co jsem kdy milovala.

Tomu, o kterém jsem věděla, že si mě nezaslouží.

Tomu, který mě zachránil, když mě opustil.

Tomu, který mě inspiroval k tomu, abych se stala školní psycholožkou.

Promiň, že jsem tě nedokázala dát do kupy.

Snažila jsem se.

ÚVOD

Jestli jste četli „memoáry“ 44 kapitol o 4 mužích, pak už znáte můj styl. Je sarkastický a vulgární. Je sexy a zábavný. Je trapně upřímný a nesmí se brát moc vážně. Dvaatřicet slov v té knize nenajdete ani ve slovníku, prokristapána. Prostě jsem si je vymyslela.

Když jsem se pustila do psaní Knightova příběhu – tohoto příběhu – chtěla jsem být upřímná. Chtěla jsem napsat, jaké bylo být skutečně, doopravdy patnáctiletou holkou pracujících rodičů, co navštěvuje přeplněnou, nedostatečně financovanou státní střední školu na konci devadesátých let. A věděla jsem, že za tím účelem se musím věnovat spoustě ožehavých témat – největší z nich byl sex nezletilých, ale taky rasismus, homofobie, sebevražda, drogy, alkohol, gangy, zbraně, piercingy a kérky, šikana, domácí násilí, těhotenství puberťaček, poruchy stravování, duševní nemoci, první lásky, první ztráty a prostě a jednoduše pocit tápání. To byly moje středoškolské zkušenosti – a i když jsem věděla, že to bude těžké téma – chtěla jsem o tom psát po svém. Svým praštěným, lehkovážným stylem.

Ale oni kašlali na to, co jsem chtěla.

Knight a BB nebyli zrovna proslulí tím, že by se v reálném životě řídili pravidly, a jejich postavy nebyly výjimkou. Velmi brzy jsem pochopila, že tohle nebudou další memoáry. Tyhle postavy to jednoduše nedovolí. Kdybych jim řekla: „Teď máte jít doleva,“ ukázaly by mi prostředníček a odpověděly: „Ale my chceme jít doprava, takže tentokrát jdeme doprava.“ Nakonec jsem vyhodila svůj klobouk historika z okna – stejně mi nikdy nepasoval – a jen jsem se snažila vydržet, zatímco Knight a BB kroužili kolem mě. Zasadila jsem je do známého prostředí, snažila se znovu vytvářet stejné scénáře a oni dělali to, co uměli nejlíp – dělali kurva to, co se jim chtělo.

Takže pro ty týpky, co jim líp funguje levá polovina mozku a budou chtít vědět, které části této knihy jsou pravda a které části představují fikci: můžu vám říct jen tolik, že většina toho, co budete číst, se skutečně stala, a ty části, co se ve skutečnosti nestaly, jsou tak věrné postavám, že se klidně mohly stát.

Je důležité mít na paměti, že všechny vedlejší postavy tvoří směsice lidí, které jsem znala na střední škole – Frankensteinovi puberťáci, poskládaní z rozmanitých fyzických atributů a vlastností, nejmíň dva z mých nejlepších přátel na osobu. Jakákoli podoba s jednotlivou žijící osobou je čistě náhodná. Taky všechna jména jsou změněná – včetně názvu mé školy a Knightova tetovacího salonu – a časovou osu událostí jsem zhustila tak, aby se vešla do jediného školního roku. Příběh tak prostě líp plynul.

Během tohoto procesu jsem se poučila, že když maličko popustím uzdu realitě, moje postavy se můžou projevit úplněji než kdy dřív ve skutečném životě. Tímto způsobem je tenhle příběh ještě upřímnější než rigidní líčení pravdivých událostí. Dostává se k srdci a duši toho, kým vlastně byli Knight a BB, jaká vlastně byla moje střední škola a všechny ty strašlivé a krásné věci, které se opravdu děly, když se dospělí nedívali.

Tahle kniha je moje pravda. Jenom to není stoprocentní Pravda s velkým P.

ČÁST I

1

Pozitivně, pozitivně, pozitivně.

Byl to můj první den v desáté třídě a nehodlala jsem být nervózní. Chtěla jsem mít plnou hlavu šíleně radostných, pozitivních myšlenek. Chtěla jsem proplouvat známými chodbami Peach State High School bujarým krokem v botách s okovanou špičkou a se sebevědomým úsměvem na tváři, protože tohle bude rok, kdy mi Lance Hightower konečně vyzná svou nehynoucí lásku. Prostě to tak musí být.

Nechtěla jsem se trápit faktem, že jsem se neúspěšně snažila sbalit toho kluka už od základky, ani se zaměřovat na fakt, že mám ještě i v patnácti prsa nulky. Ne, hodlala jsem fantazírovat o všech těch divoce spontánních, vysoce veřejných způsobech, jimiž by se Lance mohl vyslovit. Koneckonců, právě jsem se dozvěděla – díky tátově nezdravé posedlosti sledováním CNN – že v Georgii je sňatek nezletilých naprosto legální, pokud mají písemný souhlas od jednoho rodiče. To by u mě nebyl problém, protože mámu jsem se naučila perfektně podepsat už ve dvanácti.

Taky jsem měla sakra náramně dobrý pocit, protože jsem věděla, že jsem si vybrala ideální outfit k návratu do školy. Moje typická bagančata a černé oční linky byly na svých místech; pod svoje oblíbené ustřižené džíny typu „příliš krátké do školy“ jsem zvolila drsňácké černé síťové punčocháče se vzorem pavučin; šedé tričko sahající do pasu se honosilo logem kapely indie, o níž jsem si byla absolutně jistá, že o ní nikdy nikdo ani neslyšel; a ruce jsem prakticky nemohla zvednout výš než do pasu pod tíhou tisícovky kovových, korálkových a kožených náramků. Taky jsem přes léto začala kouřit (tentokrát doopravdy) a můj kratší, drzejší, šikmější sestřih vlasů už si vysloužil tuny pochval, dokonce i od Lance (což byl hlavní účel).

Samozřejmě, veškeré pozitivní myšlení šlo do hajzlu, jen co jsem se ocitla na kostelním parkovišti, abych si mezi hodinami zakouřila.

Na Peach State High School nebylo žádným tajemstvím, že když jste chtěli provést nějakou neplechu, stačilo jen vyjít za zrezivělé rachotiny na studentském parkovišti, přelézt zábradlí a projít řadou stromů. A bylo to. Na druhé straně jste se ocitli v magickém zalesněném kraji divů, zvaném kostelní parkoviště, na místě, kde děcka mohla uniknout útlaku naší přelidněné, nedostatečně financované státní vzdělávací instituce, aby se mohla smát, kouřit a veselit se (byť vždycky jen sedm minut). Kostel byl dávno opuštěná kaple o jediné místnosti, které se průběžně zmocňoval les, a jeho parkoviště tvořila všeho všudy jen malá vyštěrkovaná plocha, ale pro bandu zlotřilých výrostků to bylo učiněné nebe.

Aspoň tak jsem to slyšela. Ještě nikdy jsem se během vyučování na kostelní parkoviště nevydala, ale tenhle rok patřil mně. Prostě jsem věděla, že na druhé straně toho lesa najdu svoje lidi. Umělecky založené, bizarní, svobodné duše, které sdílejí můj obdiv k alternativnímu rocku, avantgardnímu výtvarnému umění a experimentální fotografii. Ta skupina mě přijme s otevřenou náručí, pozve mě, abych s ní seděla ve školní jídelně a pořádala divoké mejdany, podobné těm, co jsem vídala v televizi.

Místo toho jsem našla tu nejstrašidelnější skupinu lidských bytostí, co jsem kdy viděla pohromadě. To mě poser. Ta děcka byla v pohodě s velkým P a sedmadvaceti O. Měla pestrobarevné vlasy. Měla piercingy. Měla odborně namalované červené rty, jaké bych se svou pletí zrzky nikdy nedocílila. A ty doplňky – tolik obojků a okovaných opasků, že by to ani flanelová košile neschovala. Jedna holka měla dokonce džínové lacláče s ustřiženými nohavicemi a jednou rozepnutou kšandou. Nebyla jsem punkrock – byla jsem punkobatole.

Aspoň že jsem měla vintage bagančata a oční linky bez chybičky. To jsem věděla s jistotou. Zdokonalovala jsem si ty zatracené kočičí oči od svých deseti let. Pokud jsem si udržovala dobré známky, mým rodičům-hipíkům bylo úplně u prdele, jak moc se maluju, jak se oblékám nebo kolik sprostých slov pronesu u večeře. (A tím u večeře myslím jídlo z tácu u televize v obýváku.) Takže jsem stála na okraji parkoviště, snažila se necivět a držela jsem se lehké camelky a naděje, že někdo přijde aspoň obdivovat moje oční linky.

Dívala jsem se, jak kluci mačkají a hnětou a ožužlávají své přítelkyně a jak obří kozy jejich přítelkyň poskočí při každém zachichotání.

Vsadím se, že mají sex, říkala jsem si. Všichni do jednoho.

Obličej a krk mě najednou začaly pálit a svrbět.

Aaaa teď se ještě ke všemu červenám. Fantazie.

Svěsila jsem hlavu a zadívala se na své boty, což šlo bez problémů díky tomu, že jsem neměla vůbec žádná prsa.

Proč už není v módě heroinový styl? Možná se vrátí. Prosím, ať se vrátí.

Všechny holky kolem vypadaly jako Drew Barrymoreová a já vypadala, jako by někdo nakreslil na malíček Drew Barrymoreové smajlíka a pihy.

Měla jsem se tam sejít se svou nejlepší kamarádkou Juliet Ihovou, ale po několika minutách už bylo jasné, že se na mě zase vybodla.

Nejspíš někde zamlžuje okna Tonyho auta.

Juliet chodila s dospělým kreténem, který nechal střední školy nejmíň před deseti lety a zřejmě nikdy nikam naléhavě nemusel. Ten podělanej úchyl jako by úplně pořád číhal kolem míst, kde jsme se vyskytovaly, a opíral se o svou starou plečku corvette jako nějaký herec, co má vystupovat v osvětovém filmu „Potenciální pedofil“ z roku 1985. Tony ve mně rozhodně žádné city nebudil, ale Juliet ho měla fakt ráda a byl dost starý, aby nám kupoval cigarety, tak jsem držela pusu.

Zrovna když jsem se chystala zašlápnout lehkou camelku a stáhnout se zpátky do školy, ucítila jsem, jak se mi zezadu kolem těla ovinuly dvě pevné paže. Jedna mě objala kolem hrudního koše a druhá mě zvedla v podkolení. Než jsem stihla zařvat: „Pomoc!“ už jsem byla otočená vzhůru nohama a žuchla jsem zadkem nahoru na rameno obra. Teprve když mě plácl po zadku a rozesmál se tím nádherným, tichým hlasem, ze kterého se mi celým tělem šířily hřejivé bublinky, pochopila jsem, že jsem se stala zajatkyní své nesmrtelné lásky, Lance Hightowera.

Lance kurva Hightower. Panebože, byl dokonalý. Lance chodil do stejného ročníku jako já, ale byl nejmíň o patnáct centimetrů vyšší než většina žáků vyšších tříd a začínal mít postavu jako muž. Ten kluk měl už v patnácti permanentní strniště vousů. Přestože byl tmavý a rysy měl jemně tesané jako disneyovský princ, byl Lance punkrocková ikona. Každý den na sobě měl tu samou, nenuceně drsňáckou uniformu: vybledlé černé conversky, vybledlé černé džíny a vybledlou černou mikinu s kapucí, pokrytou nášivkami s reklamou obskurních evropských undergroundových punkových kapel a anarchistických politických hesel, která si namaloval během hodin fixkou na textil. Ta mikina byla tak slavná, že měla patrně i vlastní fanklub.

Celé to vybledlé černé balení korunovalo podobně vybledlé, mírně přerostlé zelené číro. Pravděpodobně by přidávalo dalších osm centimetrů k Lanceově už tak stoosmaosmdesáticentimetrové výšce, kdyby se ho někdy namáhal natužit, a jeho barva dokonale zdůrazňovala zelené skvrnky v jeho měděně oříškových očích.

Ach, Lance. Byla jsem jím posedlá už od šesté třídy. Obdivovala jsem ho na dálku až do loňského roku, kdy jsme se dílem osudu ocitli při výtvarné výchově u stejného hrnčířského kruhu. Flirtování, jež následovalo, mělo sílu zápalné bomby. Atomové bomby. Jediný problém byl, že jsem tehdy technicky vzato „chodila“ s jeho nejlepším kamarádem Coltonem, takže se to nějak nikdy neodlepilo od země.

Pak se stal sakra zázrak. Colton se odstěhoval do Las Vegas k tátovi přímo uprostřed jarního semestru. Pár hodin jsem ze slušnosti předstírala smutek, pak jsem však okamžitě zahájila kampaň za to, abych se stala matkou Lanceových dětí. Jediný problém byl, že Lance a já jsme neměli žádné společné hodiny, takže veškeré moje flirtování se muselo odbýt během sedmiminutových přestávek mezi hodinami. Ale v desáté třídě – byla jsem si jistá, že to pro mě bude nejlepší rok všech dob – připadla mně a Lanceovi přestávka na oběd ve stejnou dobu. Do května budu nosit jeho příjmení. Prostě jsem to věděla.

„Lanci! Co to děláš?“ hihňala jsem se. „Postav mě! Nemůžu dejchat s tvým ramenem v břiše!“

Lance se chechtal. „To je moc milý. Taky mi bereš dech, holka.“

Bože, jeho hlas. Jako andělské zvonění. Na tak velkého kluka s tak hustým zevnějškem měl Lance překvapivě jemný a koketní hlas. Zpočátku mi několikrát úplně hráblo, když jsem uslyšela tak sladký zvuk vycházet z toho drsně hezkého obličeje. A ty balicí hlášky. Přísahám při Ježíši, že měl v zásobě novou pokaždé, když jsem ho potkala. Já jsem Lance Hightowera kurva milovala.

Chichotala jsem se ještě víc, z čehož mě břicho rozbolelo ještě hůř, a plácala jsem ho po dokonalém zadku pokrytém nášivkami. „Pusť mě, blbče!“

Než stihl poslechnout, uslyšeli jsme z druhého konce parkoviště odporné plesknutí, následované řvaním hlubokého hlasu: „Zvopakuj to, hajzle!“

Lance mě dál pevně držel za zadní strany stehen a otočil se čelem k rozruchu, takže se mi hlava zamotala ještě víc, ale chytla jsem ho kolem pasu a vykoukla kolem jeho boku, abych zjistila, co se děje.

Ačkoliv jsem nedokázala přesně rozeznat dění vinou krve, která se mi nahrnula do očních bulv, útočníka jsem okamžitě poznala. Nikdy jsem se s ním nesetkala, ale ledacos jsem zaslechla. Jako každý. Byl to „skinhead“, jediný v celé naší předměstské střední škole, kterou navštěvovaly čtyři tisíce studentů.

Všimla jsem si ho v deváté třídě, protože byl doslova jedinou osobou, kterou jsem kdy viděla nosit šle (úzké kšandy) do školy. Ve světě plném okovaných opasků a peněženek na řetízku nosil ten šmejd šle – synonymum blbství – a vypadaly na něm stejně děsivě jako pruhy na jedovatém hadovi.

Hadovi, který stál asi deset metrů od nás a tyčil se nad malým skejťákem, který si držel rychle otékající čelist a snažil se neplakat.

Když kluk neříkal to, co chtěl slyšet, vrazil skinhead pěst hluboko do Skejťákova břicha, až se zlomil v pase a vydal zvuk tak hrdelní, až jsem se domnívala, že mu muselo prasknout něco životně důležitého. Levou rukou popadl skinhead kluka za hnědé vlasy, sahající k bradě, škubl mu hlavou dozadu a zařval do vyděšeného obličeje: „Zvopakuj to, do prdele!“

Bylo mi na zvracení. Srdce mi uhánělo a v hlavě dunělo, jak jsem visela vzhůru nohama, ale vnímat jsem dokázala jen odporný pocit bezmoci a ponížení za toho chudáka kluka. Vyrůstala jsem v domě s pacifistickými rodiči a bez sourozenců. Ještě nikdy jsem neviděla, že by někdo někoho uhodil, aspoň ne v reálném životě, a cítila jsem tu ránu pěstí, jako bych ji dostala já sama.

Svým způsobem to tak bylo. Ta rána pěstí mnou otřásla až do morku kostí. Ukázala mi, že nesmyslné násilí a krutost skutečně existují a že nosí vysoké boty a šle.

Když Skejťák zůstal zticha, skinhead odstrčil jeho hlavu tak prudce, až odletěl stranou a přistál rukama a obličejem napřed na štěrku. Jeho tělo ujelo pár desítek centimetrů, než se konečně zastavilo. Kluk se těžkopádně sbalil do klubíčka a vydával drobné vřeštivé zvuky, jako by se pracně snažil potlačit křik.

Místo aby znovu zaútočil, začal útočník zvolna kroužit kolem něj jako jestřáb. Tajila jsem dech a svírala Lance v pase pevněji, ignorovala jsem pulzování v očních bulvách a sledovala vzhůru nohama, jak hodnotí oběť. Děsil mě jeho klid. Nebyl vzteklý ani rozčilený, jen… chladně uvažující. Chladný a chladně uvažující.

Skinhead se přiblížil ke klukovi, který se teď třásl a tiše vzlykal, a zvolna ho převalil na bok jedním na pohled velmi těžkým vojenským bagančetem. Skejťák, pořád pevně stočený do klubíčka, vykuckal cosi, co znělo jako tlumená, blábolivá omluva. Na útočníka to však neudělalo dojem. Sklonil se ke klukovu obličeji a pevně přiložil masitou ruku k jeho spánku. Nevěděla jsem zprvu, co dělá, ale když hnědovlasý kluk začal řvát bolestí, pochopila jsem, že skinhead mu tiskne obličej do štěrku.

„Cože to bylo?“ zeptal se klidně a nakláněl přitom hlavu ke straně, jako by jevil upřímný zájem; žíly na svalnaté paži mu začínaly nabíhat, jak vyvíjel větší tlak.

„Omlouvám se! Omlouvám se! Já to tak nemyslel! Prosím dost! Prosím!“ Řev ke konci omluvy nabýval na síle, jak mu ten necitelný démon bez vlasů drtil obličej o ostré kamínky.

Skinhead pustil Skejťákovu hlavu a vztyčil se. Vydechla jsem a cítila, jak se mé tělo na Lanceově rameni uvolňuje, pak jsem nevěřícně sledovala, jak skinhead kopl kluka rovnou do beder jednou, dvakrát, třikrát. Než mé oči zaznamenaly zásahy a uši následný řev, bylo po všem, ale moje duše se navždy změnila.

Říkala: Tihle lidé šukají a perou se a měla by sis na to zvyknout, holčičko.

Lance mě zvolna postavil a já se kolem něj ovinula jako liána, abych neupadla.

Zírala jsem, částečně skrytá za Lanceovou statnou postavou, jak skinhead beze spěchu plivl na zem vedle své oběti, zapálil si cigaretu a kráčel dlouhými, sebejistými kroky… přímo ke mně. Štěrk křupal pod tíhou jeho okovaných bot, které vyčnívaly zpod okraje pevně srolovaných modrých džínů. Předkem těch bot se vinuly jasně rudé tkaničky a jasně rudé šle mu protínaly svalnatou hruď – hruď obalenou přiléhavým černým tričkem, ozdobeným slovem Lonsdale.

Obrněna Lanceovou konejšivou přítomností jsem sebrala odvahu a podívala se na skinheadův obličej. Bylo to jako dívat se na ducha. Podobal se člověku, ale rozlišení jeho rysů nenapomáhala žádná barva. Pleť měl bílou. Vlasy a řasy byly doslova průsvitné a oči… Jeho oči byly strašidelně, ledově šedomodré. A když se setkaly s mýma, vlasy se mi zježily tak divoce, až to bylo, jako by mě bodal milion malinkatých jehliček najednou.

Ty oči zombíka přeskočily od mých k Lanceovým s výrazem podrážděnosti, jak se blížil. Cítila jsem, jak z něj vyzařuje bzučivý elektrický proud zloby, dlouho předtím, než k nám došel, a trhla jsem sebou, když nás míjel, jako bych se připravovala na jeho hněv. Když se nic nestalo, opatrně jsem otevřela oči a ulevilo se mi, protože atmosféra se změnila. Statický náboj zmizel. On zmizel. Ale na zemi ve svých stopách zanechal zbitého kluka, dosud hořící červenou marlborku a moje roztříštěné myšlenky.

I když byla moje první kuřácká pauza traumatizující, nebyl to důvod, proč mi bylo zatěžko soustředit se v hodině ekonomiky pro pokročilé. Bylo to tím, že jsem věděla, že hned jak zazvoní, půjdu na oběd s Lancem kurva Hightowerem – a svými nejlepšími kamarády Juliet a Augustem – ale hlavně s Lancem kurva Hightowerem.

Viděla jsem, jak učitel pohybuje ústy, ale ve skutečnosti jsem slyšela jen vlastní uhánějící myšlenky. Jednoznačně si sednu vedle něj. Ale co jestli tam budu dřív než on? Sedne si vedle mě? Možná bych se měla schovat a počkat, až si Lance sedne, a pak utíkat a sednout si vedle něj, než to stihne někdo jiný. Ano. Jednoznačně. Pak si najdu nějakou záminku, abych se ho dotkla. A budu se smát všem jeho vtipům. Ne že by to bylo těžké. Je moc zábavný. A krásný. A vysoký. A sexy. A kurva snový.

Když konečně zazvonilo, vyskočila jsem, jako by mi hořelo za zadkem, a tryskem jsem se hnala na toaletu upravit si make-up. Pak jsem pádila do jídelny a zkontrolovala stůl pohodových děcek. Každičký punker, gotik, feťák, zarytý fanda umění, vegan, hipík, skejťák a metalista z naší střední školy toužil sedět u toho stolu, a i když chodil teprve do desáté třídy, Lance jim všem kraloval. Získat místo vedle něj bude ošemetné.

Doběhla jsem a zjistila, že nejenže Lance už zaujal své místo – přímo uprostřed osmimetrového stolu – ale hned vedle něj sedí krucinál Colton Hart.

Do prdele.

Kurva do prdele.

Kdy se sakra vrátil?

Colton bude představovat kurva hlavní překážku v mém úsilí stát se paní Hightowerovou. Byl to největší kazišuk na světě – tak jsem s ním vlastně začala chodit – prostě se pořád cpal mezi Lance a mě, až jsem to vzdala a nechala se od něj políbit. Což udělal. Mockrát. Nesmíte mě chápat špatně, muchlování s Coltonem Hartem byl nádherný způsob, jak strávit odpoledne. Byl kurva superroztomilý. A drzý. A sarkastický. A zlobivý. Ale prostě to nebyl Lance.

Jenže technicky vzato jsem s ním ještě pořád chodila.

Panebože. Co jestli si myslí, že jsme pořád pár? Ne. Ani omylem. Ani jednou mi nezavolal potom, co odjel. Pravděpodobně šukal všechny možné budoucí striptérky, když žil s tátou a bratrem v Las Vegas, a já jsem teď malá ryba. Jsem prostě holka, kterou nechal v Georgii a která si od něj nenechala sahat na kozy. Je to úplně v pořádku. Nic. Se. Neděje.

Cestou ke stolu jsem si nemohla nepřiznat, že vypadá zatraceně dobře. Líp než jsem si pamatovala. Byl jako hříšný Petr Pan. Ježaté hnědé vlasy s blond konečky, špičaté uši, dokonalý úsměv modela. Když odjížděl, zastával zřetelný punkrockový styl, jako miniaturní Lance, ale za dobu pobytu ve Vegas se na něm nejspíš podepsal starší bratr skejťák. Colton vyměnil vysoké boty za adidasky, bondážové kalhoty za černé kapsáče a okovaný opasek za peněženku na řetízku.

Vedle obou bylo volné místo, ale já dbala na to, abych si sedla vedle Lance, jen abych vyjádřila, čí jsem holka. Nebo aspoň čí holka chci být.

Jen co jsem přistoupila a odložila batůžek, Colton vykřikl: „Kotě! Pojď sem ke mně!“ Shlédla jsem na Lance, který se mě nijak nepokoušel zachránit, a vzdychla. Vstala jsem a obešla ho, abych objala Coltona, který vstal a čekal na mě s otevřenou náručí.

Předstírala jsem nadšení. „Ahoj, Coltone! Panebože! Kdy ses vrátil?“ šveholila jsem, zatímco mě tiskl, div mě nerozmačkal.

„Minulej tejden,“ houpal mnou ze strany na stranu. „Mámě bylo smutno. Co mám na to říct? Život beze mě je těžkej.“ Odtáhl se a mrkl na mě. „Viď?“

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Titulní strana

POZNÁMKA AUTORKY

Věnování

ÚVOD

ČÁST I

1