Janka Podtatranka

Rodinné hniezdo

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Janka Podtatranka

ISBN (EPUB): 978-80-971725-6-5

ISBN (MOBI): 978-80-971725-7-2

„Túto knihu venujem

svojmu manželovi

a svojim piatim deťom!“

Čestne prehlasujem, že všetko, o čom sa píše v tejto knihe, sa naozaj stalo. Je to skutočný životný príbeh. Nič nie je vymyslené ani prikrášlené. Len mená protagonistov sú pozmenené, kvôli zachovaniu ich anonymity.

Zámerne dielo publikujem pod pseudonymom a neuvádzam žiadne osobné údaje, pretože konanie niektorých postáv napĺňa skutkovú podstatu trestného činu, i keď väčšina je už, pravdepodobne, premlčaná. Z toho istého dôvodu sa budem vyhýbať publicite.

Ak by sa niektorá z postáv cítila dotknutá a chcela ma udať za ohováranie či urážku na cti, zámerne nebude mať k dispozícii žiaden údaj, prostredníctvom ktorého by bolo možné jeho postavu zosobniť. Okrem toho, uškodila by viac svojej vlastnej osobe a reputácii, mne by tak iba urobila reklamu na moje dielo.“

Autorka

Predslov

V poradí moja piata kniha uzatvára kompozične pentalógiu, môj skutočný životný príbeh, moju verejnú spoveď. Odhalila som v nej celé svoje vnútro. Rovnako ako predchádzajúce štyri knihy, aj táto sa dá čítať samostatne a nezávisle od ostatných. Tvorí uzavretý celok.

Rodinné hniezdo je skutočný príbeh zo súčasnosti. Hlavná hrdinka Jana kladie rodinu a deti na najvyššiu priečku rebríčka hodnôt. Spolu s manželom žijú už dvadsaťpäť rokov v harmonickom vzťahu a vychovávajú päť detí, z ktorých každé má iného otca a iný osud. Lacko je z prvého Janinho manželstva, Miško je spoločný syn. Dcéry Veronika, Milka a Kristínka sú osvojené z detského domova. Prekonajú manželia vážnu prekážku, ktorá im spôsobuje problémy vo vzťahu? Dokážu poskytnúť všetkým deťom bez rozdielu lásku, rodinu a útočisko? Príbeh plný emócií ponúka pohľad pod pokrievku tabuizovanej témy riešenia rómskej otázky a náhradného rodičovstva.

Celú pentalógiu som napísala v priebehu dvoch rokov. Prvú knihu - Pokazený Silvester som začala písať 1. 1. 2012 a napísala som ju za necelý mesiac. Druhý diel - Zneužitá a nepochopená som začala písať 26. 1. 2012, tretí diel - Ozvi sa mi láska 8. 8. 2012, do štvrtého dielu – Tá rebelka z televíznej reality šou som sa pustila dňa 21. 2. 2013 a tento, posledný diel – Rodinné hniezdo som začala písať dňa 21. 8. 2013. Posledné úpravy na tomto diele aj na celej pentalógii som dokončila v januári 2014. Tým som vyčerpala látku na genealógiu môjho života a vlastných spomienok od môjho narodenia po dnešok.

Autorka

Vysoké Tatry 21. 8. 2013

Prológ – Strieborná svadba

„Mami, tati, všetko najlepšie k narodeninám aj k dvadsiatemu piatemu výročiu vášho sobáša!“ cmukne nám obom na líca pusu najmladšia ratolesť Kristínka a podá nám kyticu a bonboniéru.

Po nej gratulujú ostatní členovia rodiny. Dcéry Milka a Veronika, vnučky Danielka a Mirka, synovia Miško a Lacko s manželkou Betkou a dcérkou Darinkou.

„Tinka, vyfoť nás, prosím ťa, s tatíkom a tou krásnou tortou!“ podávam dcére fotoaparát.

Chytím do rúk bielo-modrú tortu s labuťami, jazerom, prstienkami a veľkým nápisom 25. Jednou rukou ju držím pred sebou a druhou objímem vedľa stojaceho manžela. Vyčarujeme úsmev a sme zvečnení. Mama vezme nôž a zručne začne tortu krájať. Podkladám tanieriky. Ponúknem každému kúsok a kým ochutnávajú, spomínam.

Je to možné? Tých dvadsaťpäť rokov ubehlo ako voda. Zažili sme veľa dobrého i zlého, ako to vie zrežírovať iba život. Jedno však viem určite. Nič by som vo svojom živote nemenila. Je to tak, ako to malo byť. Som hrdá na svoju rodinu. Manžela a päť detí. Tridsaťdvaročnú Veroniku, tridsaťročného Lacka, dvadsaťštyriročného Miška, šestnásťročnú Milku a pätnásťročnú Kristínku. Onedlho nám aj posledné dve ratolesti vyletia z hniezda podobne, ako vyleteli prvé tri. Nemôžem dopustiť, aby ma postihol syndróm prázdneho hniezda. Snáď na starosť bude niektoré z detí bývať s nami, aby sme sa necítili tak osamelo. Nerobili sme nikdy medzi deťmi rozdiely. Vlastné či nevlastné, všetky ľúbime rovnako. Teraz ich tu máme všetky pokope a užívame si spoločné chvíľky. Byt praská vo švíkoch, sotva sa tu pomestíme. Ešteže najmladšie dcéry so všetkými tromi vnučkami odídu so svojimi tanierikmi do detskej izby.

Pozorujem svojho manžela Jožka. Je rovnako dojatý ako ja. Ktovie, na čo myslí. Možno rovnako ako ja spomína na to, ako sme sa zoznámili a čo všetko sme spolu prežili. Naša manželská láska sa v priebehu rokov zmenila na tiché šťastie. Stále ho ľúbim. Nie. Už by som ho nedokázala opustiť. Aj keď som o tom veľakrát v minulosti premýšľala. Teraz už nie.

Ján

V októbri tisícdeväťstoosemdesiatsedem som definitívne opustila Prahu, v ktorej som zažila viac smutných ako veselých udalostí. Priniesla som si so sebou kufor a svoj uzlíček šťastia – synčeka Lacka. Zakotvila som u rodičov, ktorí mi veľkodušne poskytli azyl. Môj odchod bol vlastne útekom. Mala som za sebou niekoľko skrachovaných vzťahov... Musím začať odznova a niekde úplne inde. Už sa mi moje rodné mesto nezdalo nudné ako kedysi, keď som prehlasovala, že tu zdochol pes. Naopak, mala som plné zuby veľkomestskej uponáhľanosti, anonymity a nevšímavosti, kde sa mi iba na päty lepila smola.

Pol roka som bývala v byte mojich rodičov. Žil tam s nami aj môj mladší braček Emil. Starší brat, Kristián, bol už ženatý a žil v Čechách. Mama mi pomohla nájsť si prácu. Poznala riaditeľa jednej základnej školy na novom sídlisku v našom meste. Ten ma zamestnal ako skupinovú vedúcu. Jeho manželka bola maminou pacientkou. Mama vtedy pracovala ako zdravotná sestra v zubnej ordinácii.

Chlapov som mala plné zuby. Úplne mi stačil jeden rozvod a niekoľko sklamaní. Liečila som si dušu a nehodlala začínať nový vzťah. Vrhla som sa s chuťou do práce a po nej sa venovala Lackovi. Víkendy som trávila so synom a bratom, často aj s rodičmi vo Vysokých Tatrách. Postupom času som si však uvedomovala, že dieťa potrebuje mužský vzor vo výchove, otec mu chýba, a tak som podmienila výber ďalšieho muža sympatiami a vzťahom môjho syna k potenciálnemu partnerovi.

Byt v Prahe som nechala zavretý aj s nábytkom a pokúšala som sa ho vymeniť za byt v mojom rodnom meste Predala som spálňu, lebo by neprežila sťahovanie na takú dlhú trasu. Neskôr som sa dohodla s mojím bývalým druhom Jankom, že mu byt prenechám. Bol ochotný zaplatiť mi zaňho odstupné päťdesiat tisíc. Po skončení vojenskej prezenčnej služby hodlal vziať pôžičku. Mal u mňa stále trvalé bydlisko, v práci trvalý pracovný pomer, nebolo to nereálne. Aj keď mi ublížil, stále mi na ňom záležalo. Odpustila som mu jeho neveru, aj keď som na to nemohla zabudnúť. Nechať snúbenicu týždeň pred svadbou kvôli tomu, že čaká dieťa s inou, to bola príliš silná káva aj pre mňa. Aj keď dotyčná neskôr potratila a rozišla sa s ním. Ja som ho už nechcela. Sklamal raz, urobí to znovu. Ale pomôcť mu s bytom som neváhala. Trhová cena takéhoto dvojizbového bytu v Prahe bola okolo osemdesiattisíc. Dala som mu zľavu. Predsa len, prežili sme krásne dva roky. Pomohol mi psychicky sa vyrovnať s rozvodom. Nebyť jeho nevery, sme teraz manželmi. Dohodli sme si stretnutie na Silvestra. Po Novom roku sme chceli urobiť prepis bytu na bytovom podniku a urobiť u notára dlžný úpis do doby, kým si Honzík po vojne vybaví pôžičku.

Prišiel Silvester a ja som čakala v pražskom byte. Pripravila som chlebíčky a šampanské. Janko neprišiel. Asi mu nedali dovolenku. Na útvare mi to nikto nebral. Nečudo. Každý zrejme oslavoval koniec roka. Pozerala som televízor a o polnoci som si priťukla s bývalými susedmi, starkými Bobešovými. Ráno v správach ukazovali silvestrovské momenty. Zopár alkoholových excesov, niekoľko zranení spôsobených domácimi výbušninami, podpálený stromček, ktorý mali na svedomí zapálené sviečky. Ukázali aj škaredú dopravnú nehodu, ktorá sa stala päť minút pred dvanástou. Osobné auto nezvládlo zákrutu, dostalo šmyk a vletelo do činžiaku. Vbúralo sa rovno do spálne. Domáci, našťastie, neboli doma. Spolujazdkyňa bola na mieste mŕtva, šofér je v kritickom stave. To sú ľudia. Čo majú čo jazdiť autom rovno o polnoci na Silvestra. Majú sedieť niekde v teple a oslavovať. Ktovie, kam sa ponáhľali.

Honzík nedošiel. Ráno som sa dovolala na útvar. Vraj Janko dostal riadnu dovolenku a pred večerom opustil jednotku. Čakala som naňho ešte dva dni. Keď sa neukázal, odcestovala som nazad domov na Slovensko.

O niekoľko dní ma navštívil pán zo štátnej tajnej bezpečnosti. Pýtal sa, či niečo neviem o Jankovi. Vraj sa po dovolenke nedostavil na útvar. Bol u mňa niekoľkokrát. Snažil sa ma presvedčiť o tom, že Janko spolu s piatimi vojakmi ukradli niekoľko samopalov a dezertovali do Západného Nemecka. Na hranici sa vraj strhla prestrelka s vojakmi. Podarilo sa im prekročiť hranicu a utiecť.

„Pani Jindřichová, nespojil sa s vami nejakým spôsobom váš druh zo Západného Nemecka?“ vypočúval ma.

„Ani náhodou... Je síce nezvestný, ale... Jednoducho neverím, že Janko dezertoval. Nikdy nemal nič takého v úmysle. Mal iné plány. Kupoval odo mňa byt. Voči zriadeniu bol vždy lojálny...“

„Milá pani, my to máme na sto percent zistené. Šesť vojakov sa nevrátilo na útvar, zmizlo päť samopalov a na hranici bola skupina záškodníkov vo vojenských uniformách videná. Váš milý vás zradil...“ presviedčal ma.

„Hlúposť. Janko nie je dezertér. Radšej sa porozhliadnite po nemocniciach, či nemal nehodu...“ protestovala som.

„To je zbytočné. Je určite za hranicami. A dajte si pozor, aby sme na vás nepodali žalobu za napomáhanie pri dezercii do kapitalistickej krajiny. Je to zločin proti socialistickému zriadeniu! Koniec - koncov, je to váš druh...“ pohrozil mi.

„Ja o ňom vážne nič neviem... A od leta už spolu nežijeme...“ bránila som sa.

Koncom januára mi prišiel list od pána Bobeša. Bol v ňom vystrihnutý novinový článok s fotografiou neznámeho mŕtveho muža. Pod ním bolo trasľavým stareckým tlačeným písmom napísané: NIE JE TOTO NÁŠ HONZÍK? Zadívala som sa na portrét mŕtveho mladíka dobitého na nepoznanie, s krvnými podliatinami na tvári, rozbitou hlavou a opuchmi očí. Bol to on. Môj Janko.

Výstrižok mi vypadol z rúk a ja som vykríkla: „Ježišu kriste!“

Mama okamžite pribehla a zodvihla zo zeme článok.

Prečítala nahlas text pod fotografiou: „Pomôžte, prosím, pri pátraní po neznámom mŕtvom mužovi. Výška 174 cm, váha 62 kg , vek, približne 20 - 22 rokov. Muž bol vodičom auta, ktoré sa stalo účastníkom dopravnej nehody dňa 31. 12. 1987 o 23:55 hod. v Prahe. Osobné auto dostalo v pravotočivej zákrute šmyk a vo vysokej rýchlosti čelne vrazilo do obytného domu, pričom zdemolovalo obvodový múr a polovicu spálne rodiny bývajúcej na prízemí, ktorá, našťastie, v tú dobu silvestrovala mimo byt. Pri nehode na mieste zahynula osemnásťročná spolujazdkyňa M.R. Vodič bol s ťažkými zraneniami tri týždne v kóme, po ktorej sa neprebral. Dnes svojim zraneniam podľahol. Nemal pri sebe žiadne doklady. Rodinní príslušníci mŕtvej spolujazdkyne jeho totožnosť nepoznajú. Ak poznáte tohto mŕtveho muža, volajte, prosím, na linku č. 158!“

„Je to on? Honza?“ spýtala sa.

Iba som nemo prikývla a civela do steny. Nebola som schopná vôbec rozmýšľať. Mala som úplne vygumovaný mozog. Uvedomovala som si len jedno. Janko je mŕtvy... Neemigroval... Dokonca som jeho tragickú nehodu videla v televízii a nemala som ani tušenia, žeby sa ma mohla nejakým spôsobom týkať. Mama mi doniesla nejaký liek na upokojenie. Je zdravotná sestra, bála sa o moje duševné zdravie. Necítila som vtedy vôbec nič. Iba prázdno.

Odpoludnia prišiel tajný. Nerozprávala som sa s ním. Ležala som, civela do stropu a nebola schopná uvažovať. Mama mu ukázala novinový výstrižok a poprosila ho, aby prostredníctvom pražskej polície kontaktovali jeho rodinu v K..., ktorú som vôbec nepoznala. Neskôr som sa dozvedela, že ho prišiel identifikovať brat. Vystrojil mu pohreb a dal ho pochovať na cintoríne v rodnej dedine. Ešte som tam nebola. Nikdy som ani nepátrala ani sa neinformovala, ako to vlastne vtedy bolo. Po Jankovi mi ostali iba fotografie a spomienky. A fóbia z auta. Od tejto nešťastnej udalosti som sa zaprisahala, že auto nikdy vlastniť nebudem. Dodržala som to. Aj tak mi býva nevoľno, takže sa vyhýbam jazde autom ako čert krížu. Jazdím radšej vlakom. Na Janka často myslím a teraz už viem, že som ho milovala, aj keď ma zradil.

Domovník

Koncom marca mama prehlásila: „Jana, je načase, aby si sa osamostatnila. Pomocnú ruku som ti podala, keď si utiekla z Prahy. Robíte tu však s Lackom veľký rozruch. Tvojej papule má každý plné zuby. A Lackova hyperaktivita je už tiež neznesiteľná. Sme starší, chorí ľudia. S otcom potrebujeme pokoj. A Emil sa nemôže sústrediť na učenie. Vieš, že sa pripravuje na maturitu. Kým sa ti podarí vymeniť byt, vybav si slobodáreň.“

Vedela som, že mama na mňa už nemá nervy. Aj tak sme spolu vydržali dlho. Ten polrok bol pre nich zaťažkávacou skúškou. Vytrhol ich z pokojného stereotypu.

„Ako chceš. Martina s manželom sa práve sťahujú zo slobodárne. Pridelili jej dvojizbový byt na sídlisku. Mohla by som požiadať o pridelenie jej unimobunky. Dve malé izbičky a kúpeľňa nám s Lackom stačia.“

Na druhý deň som šla podať žiadosť o pridelenie slobodárne. Za Martinu ešte nemali náhradu. Dokonca, ani nevedeli, že sa chystá odsťahovať. Pridelili mi jej bunku. Martina je moja najlepšia kamarátka. Byt mi uvoľnila začiatkom apríla.

Bola som celkom rada, že odchádzam od našich. S mamou sme sa takmer denne hádali. Nikdy sme si ktovieako nerozumeli. Vyčítala mi moje prvé manželstvo i ďalšie vzťahy, obviňovala ma zo spackaného života, neverila dôvodom, ktoré viedli k nášmu rozvodu. Uverila radšej môjmu exmanželovi. A mne, vlastnej dcére neverila, že som v manželstve s homosexuálom a psychopatom psychicky a fyzicky trpela. Myslela si, že som si to všetko naňho vymyslela, aby som odôvodnila rozpad nášho vzťahu. V jej očiach bol on ten ukrivdený a nevinný. Pravda, nemohla vidieť do nášho vzťahu, keďže sme žili tisíc kilometrov od nej.

Už od detstva sme mali napäté vzťahy. Bola prísna, dôsledná, nekompromisná, autoritatívna, despotická a často aj nespravodlivá. Ako dieťa ma často bila a trestala. Generál v sukniach. Všetko skákalo ako ona pískala. Vždy musela mať pravdu. Neuverila mi ani, keď som sa jej v trinástich zdôverila s tým, že ma v detstve starý otec pohlavne zneužíval. Nemohla dopustiť ani slovo kritiky na svojho zbožňovaného otca. Radšej ma zbila a vykričala mi, že som preto taká zlá, lebo som bola, vlastne, nechceným dieťaťom. Pritrafila som sa náhodou a mama ma chcela potratiť. Ja som sa vraj držala ako kliešť, tak veľmi sa mi chcelo na tento svet, aby som jej strpčovala život. Táto trauma ma hlboko zasiahla na celý život. Odvtedy sú medzi nami napäté vzťahy. Mama mi neuverila dodnes. S otcom som, naopak, vždy veľmi dobre vychádzala. Odkedy zomrel, veľmi mi chýba.

Bola som rada, že odchádzam aj preto, lebo po Jankovej smrti som prepadla jednému nešváru. Naši mali vždy v sekretári fľaše s nedopitým alkoholom, ktorými ponúkali návštevy. Sami nikdy nepili, dokonca, nikdy som rodičov nevidela v podnapitom stave. Návštevám i sebe naliali pohárik, najviac dva a dosť. Keď zomrel môj druhý muž, Honzík, hľadala som útechu v popíjaní. Potajomky som začala ochutnávať alkohol, ktorý mali naši doma. Po troške, aby som sa neopila a nikto si to nevšimol. Každé ráno, nalačno, predtým ako som odniesla Lacka do škôlky a odišla do práce, som si glgla. Raz koňak, inokedy likér... Keď ma zalialo príjemné teplo a ja som v miernej eufórii odchádzala, cítila som sa fajn, nemyslela som na nepríjemné veci. Vzala som si vždy žuvačku, aby to zo mňa nik necítil. Nikto nezistil, že potajomky popíjam. Iba mame bolo čudné, že z fliaš pomaly ubúda. Myslela si však, že to popíja potajomky otec. Keď po dvoch mesiacoch pravidelného „ochutnávania“ alkoholu mi to tak zachutilo, že som postupne začala zvyšovať dávky, uvedomila som si, že mám problém. Ak neodídem niekam, kde nebudem mať alkohol poruke, stane sa zo mňa závislá alkoholička. Preto som uvítala mamin návrh a na slobodáreň som odchádzala s radosťou, bez hnevu nad jej „vyhazovom“.

Siedmeho apríla tisícdeväťstoosemdesiatosem o piatej som si šla prevziať kľúč od unimobunky na slobodárni. Lacka som vzala so sebou.

Hneď ako sme prešli vstupnou bránou, natrafili sme na pána v strednom veku, ktorý umýval schodisko.

„Dobrý deň! Prišla som si pre kľúče. Mal by ma tu niekto čakať...“ oslovila som ho.

„Dobrý deň! Volám sa Jozef Tatranský, robím tu domovníka a poverili ma odovzdaním bytu...“ predstavil sa a podal mi ruku, ktorú si predtým utrel do nohavíc.

„Jana Jindřichová. Teší ma!“ potriasla som mu rukou. „Toto je môj syn Ladislav.“

„Ahoj, drobec!“ rozstrapatil mu domovník vlasy. „Poďte, odomknem vám bunku a preberiete si ju.“

Prešli sme dlhou chodbou a zastavili na konci. Pán Tatranský odomkol byt a voviedol nás dovnútra. Predtým som bytík poznala dôverne, pretože som často navštevovala Martinu. Nezariadený však pôsobil studeno. Zíval prázdnotou a chladom.

„Bude to chcieť novú maľovku. Otec mi tu pomôže vymaľovať. Rada by som to mala čisté do soboty, lebo mi majú z Prahy priviezť nábytok. Po maľovke to musím ešte upratať, umyť okná, kúpeľňu, podlahu...“ prezerala som izby i sociálne zariadenie.

„Ozaj. V sobotu mám voľno. Nechcete pomôcť s tým sťahovaním?“ ochotne sa ponúkol domovník.

„No, to by bolo fajn. Pomôže mi síce brat a otec, ale oco má chorú nohu, nesmie dvíhať ťažké,“ potešilo ma to. „Vybavila som si nákladné auto z jednej firmy. Vezú v piatok nejaký tovar do Prahy. Vracajú sa v noci na sobotu nazad naprázdno. Tak som ich poprosila, aby doviezli môj nábytok. Mali by tu byť okolo desiatej... Dala som im kľúče. Urobia mi to za osemsto korún. Sťahovacia služba by ma vyšla na päťtisíc.“

„Dobre. Sme dohodnutí. Budem pri tom...“ prisľúbil.

Na druhý deň vo štvrtok otec vymaľoval izby. Ja som zatiaľ drhla kúpeľňu. V piatok som umyla okná a podlahy. V sobotu pred desiatou som s otcom, bratom i domovníkom na mieste čakala na auto. Prišlo o štvrť na jedenásť. Moje veci boli v poriadku, neporušené. Za štvrť hodinky sme ich vynosili z auta. Laci sa nám tmolil pod nohami. Skoro sme ho prišliapli. Chlapom som zohriala párky a dala im najesť. Na pitie nepohrdli pivom. Len brat, šofér, ja, Lacko a domovník sme si dali limonádu. Chlapom, ktorí mi doviezli nábytok, som dala okrem ôsmich stoviek ešte po päťdesiatke prepitné. Celý deň som vybaľovala škatule s vecami a ukladala koberce. Nábytok mi pomohol rozložiť pán Tatranský.

Zistila som, že mi nefunguje televízor. Presnejšie, nemala som signál v izbe, aj keď som mala anténu.

„Bude treba kúpiť dlhší koaxiálny kábel a primontovať anténu na strechu, inak nič nechytíte. Ak chcete, ja vám ho v pondelok kúpim a namontujem. Odhadujem, že treba tak desať metrov kábla.“

„Ak budete taký dobrý... Budem vám nesmierne vďačná...“ potešila som sa.

„A teraz vezmem Lacka vonku pobicyklovať sa, aby ste mohli povybaľovať veci,“ ponúkol sa.

„Super! Ujo, zahráš si so mnou radšej futbal? Bicykel sme nechali u babky. Donesieme ho až zajtra,“ zajasal môj synček.

„Ste veľmi ochotný. Aspoň nebudeme spať na nevybalených škatuliach,“ ocenila som jeho návrh.

„Čo som dlžná?“ oslovila som ho večer, keď sa vrátil s Lackom z vonku.

„To nestojí za reč. Aj tak by som sa doma sám nudil. A tuto, špunt, potrebuje partnera na futbal. Trochu pohybu mi nezaškodí, aj tak mám pupok ako pivný sud...“ skonštatoval veselo.

Až teraz som si ho lepšie prezrela. Bol v strednom veku, odhadovala som niečo cez štyridsať. Vysoký bol ako ja, trochu podsaditý a fakt mal okrúhle bruško. Vyslovene obézny nebol, zozadu mal celkom sexy postavu. Na hlave mal začínajúcu plešinu, špinavé blond vlasy a uhrančivé modré oči. Pred dvadsiatimi rokmi mohol byť veľký fešák. Ako môj Honzík, pomyslela som si.

„Vezmite si aspoň toto!“ podávala som mu fľašu koňaku, ktorú som kúpila v piatok.

„Nie. Ja alkohol nepijem. Nechajte si to pre otca...“ odmietol.

„Ako? Vôbec?“ prekvapilo ma to. „Ste úplný abstinent?“

„Presnejšie, abstinujúci abstinent. Pred piatimi rokmi som absolvoval protialkoholické liečenie. Bol som pol roka na Prednej Hore. Odvtedy nepijem...“ nečakane a úprimne sa priznal.

Zaskočilo ma to. Nevedela som, ako mám reagovať. Prekvapila ma jeho úprimnosť. Ešte som sa nikdy predtým nestretla s alkoholikom. Ak aj ľudia majú s alkoholom problém, málokto sa k tomu prizná.

„Vážim si, že ste mi to povedali... Ja, vlastne, mám tiež sklony k alkoholizmu... Aj preto som odišla od našich sem, lebo ani majú vždy plný sekretár a mňa to láka... Posledné dva mesiace som denne ochutnávala z nedopitých fliaš... Tuto piť nebudem mať dôvod, lebo ja si sama nikdy fľašu nekúpim. Dobre, túto dám otcovi...“ bol to prvý človek, ktorému som odhalila svoje tajomstvo, a pritom sme sa poznali tri dni.

V pondelok odpoludnia prišiel pán Tatranský aj s kúpeným koaxiálnym káblom.

„Pani Janka, podržte mi, prosím vás, rebrík. Vyjdem cez povalu na strechu a odtiaľ spustím popri múre kábel cez okno do izby,“ doniesol rebrík a oprel ho o stenu pod strešným okienkom vedúcim na povalu.

Pridržala som mu rebrík. Vyliezol naňho aj s anténou, otvoril okienko a vošiel do čierneho otvoru. Jeho nohy sa dostali do zorného poľa môjho pohľadu a ja som si zrazu uvedomila, že má nesmierne sexi zadok. Prešla mnou vlna vzrušenia, motýle sa mi v bruchu roztancovali a pripomenuli mi, že som už pol roka nemala chlapa. Okamžite sa moje predsavzatie vykašľať sa na všetkých mužov a ostať až do smrti sama, rozplynulo ako cukor v šálke čaju. Som predsa mladá, zdravá žena... Ale ak si mám nájsť partnera, bude si musieť najprv získať môjho syna. Nezačnem si s nikým nič, kým si Lacko niekoho neobľúbi. A tento je pre mňa už pristarý.

Domovník úspešne primontovala anténu. Za prácu opäť nič nechcel vziať. Večer som už mohla sledovať so synom Večerníček v televízii.

Prvý týždeň sme sa celkom dobre zabývali. Naši mi kúpili rozťahovací gauč, aby som mala na čom spať, lebo spálňu som v Prahe predala. Každý deň po práci, keď som s Lackom prišla domov, jeho prvé kroky smerovali k domovníkovi.

„Mami idem sa hrať s ujom!“ zahlásil.

„Nevadí vám pán sused, že vás Laci otravuje?“ neraz som sa ho pýtala.

„Ani nápad. Mám rád deti. Tiež mám dvoch synov... Jeden má pätnásť a druhý šestnásť rokov. Žijú v Košiciach s mojou bývalou manželkou. Ako deti som si ich neužil, rozviedli sme sa veľmi skoro. Naše manželstvo trvalo iba dva roky. Exmanželka mi nedovolila stýkať sa s nimi... Chýbajú mi...“ posťažoval sa.

„Dobre, môžete ho vziať von. Ja zatiaľ uvarím večeru...“ súhlasila som.

Chodili sa bicyklovať, hrávať futbal, keď pršalo, hrali sa s autami. Všimla som si, že Lacko si ho veľmi obľúbil. Bol mi sympatický tento pán v strednom veku. Vždy bol oblečený slušne v tesilových nohaviciach, saku a kravate, ako nejaký obchodný cestujúci. Rozhodne mu nechýbala inteligencia a zásady slušného správania. Keď vysvitlo, že robí obyčajného zvárača a má iba základné vzdelanie, bola som veľmi prekvapená. Občas ma pozval k sebe na kávu. Ja jeho sem – tam na jednoduchú večeru. Párky hemendex, praženica... Na tej jednej platničke, ktorú som tam mala, sa veľké zázraky variť nedali. Zistila som, že v jeho bytíku bolo všetko čistulinké a upratané. Nemusela by sa za to hanbiť ani tá najpedantnejšia gazdinka. Mal kuchynku a izbu zariadenú svetlým nábytkom. Okrem toho že mal rád deti, bol nielen pedantný, ale aj pracovitý a skromný.

Týždeň po našom nasťahovaní sa som raz prišla domov skôr. Mala som v meste nejakú pracovnú poradu, ktorá končila o pol tretej. Lacko bol ešte v škôlke. Na chodbe som stretla domovníka, ktorý práve prišiel z práce.

„Dobrý deň! Dnes sme mali zasadnutie a skončili sme skôr. Idem si dať kávu a potom pôjdem na nákup a pre Laciho... Ozaj, nedáte si so mnou?“ spontánne zo mňa vyhŕklo bez akéhokoľvek postranného úmyslu.

„Veľmi rád,“ usmial sa.

„Nech sa páči, posaďte sa!“ usádzala som ho na moju sedačku. „Ja zatiaľ uvarím kávu.“

„Mohli by sme si potykať!“ navrhla som mu, keď som zaliala obe šálky kávy a doniesla ich na konferenčný stolík.

„Dobre! Ja som Jozef!“ podal mi ruku.

„Ja som Jana!“ dali sme si pusu.

A zrazu to na nás oboch prišlo. Nevinná pusa sa zmenila na vášnivý bozk a ani sme nevedeli ako, postrhávali sme zo seba oblečenie a pomilovali sme sa. Bolo to také neočakávané a vzrušujúce, až nás to oboch poriadne zaskočilo. Po dlhej dobe som sa milovala. Bol taký ohľaduplný milenec, že vydržal až kým som nedosiahla orgazmus a on sa vyvrcholil až po mne, mimo mňa na moje brucho, aby tento náš akt ostal bez následkov. Šla som sa umyť a obliecť.

„To s každou vlezieš po týždni do postele?“ habkala som, keď už sme pili kávu.

„To nie. Ale už som dávno nemal ženu... Chcela si to, či nie?“ spýtal sa.

„Vlastne... Neviem. Je fakt, že ani ja som už pol roka nemala sex... Ale bolo to pekné... Koľko máš vlastne rokov?“ v rozpakoch som to zahovorila.

„Štyridsaťštyri. A ty?“ bol zvedavý.

„Ja dvadsaťsedem. Si o sedemnásť rokov starší...“ počítala som v duchu. „To je jedna celá generácia.“

„Mala si veľa mužov v posteli?“ zaujímalo ho.

„Ty si desiaty. V Prahe som toho dosť navyvádzala. Nemala som šťastie na vzťahy. S mojou prvou veľkou láskou, černochom z Etiópie som sa musela rozísť kvôli jeho rodičom. Chceli ho vydediť. S prvým mužom som sa rozviedla, druhý sa zabil na aute. Ostatné boli len také chvíľkové vzťahy. Omyly, inzertné známosti... Jeden doktor bol rovnako starý ako ty...“ rozhodla som sa úprimne priznať svoju minulosť.

„A ty si zas moja stodvadsiata piata. Pred tebou som mal stodvadsaťštyri žien. Ale ženatý som bol len raz...“ vrátil mi úprimnosť za úprimnosť.

„Čože?“ zabehla mi káva a ja som sa rozkašľala. „Ty si taký... taký...“ nešlo mi to vysloviť, „sukničkár? A ešte si to aj počítaš ako trofeje?“

Ohradil sa: „Pozor! Aj keď som mal toľko žien, vždy som bol každej verný. Som škorpión a tí sú vraj vášniví, ale verní...“

„Zaujímavé. Aj ja som škorpión...“ skočila som mu do reči.

„Ale ja som muzikant. Hrám vyše dvadsať rokov na trúbke v kapele. Chodili sme po svadbách, po zábavách... Tam som sa aj naučil piť. Ženy mi samé liezli do postele. Koľkokrát som prišiel po hračke na hotelovú izbu, takmer vždy som tam našiel babu...“ vysvetľoval.

„Jéj. Aj ja som ako dieťa hrávala na akordeón a flautu. Zobcovú i priečnu. Tiež sme sa s bratom dosť nakoncertovali a nasúťažili...“ potešila som sa.

Uvedomila som si, že nás veľa vecí spája. Nielenže sme obaja narodení v rovnakom znamení, iba s dvojdňovým a sedemnásťročným rozdielom v dátume narodenia, ale sme obaja rozvedení, vášniví, verní, pracovití, skromní, poriadkumilovní so zmyslom pre rodinu, máme radi hudbu, deti a prírodu. Pre mňa však rozhodujúce bolo to, že Jozef výborne vychádzal s Lackom.

Ukázalo sa, že ten sexuálny akt nebol iba jednorazovým omylom. Zrazu sme zistili, že medzi nami nastalo iskrenie a silná fyzická i duševná príťažlivosť. Nerozdelil nás ani fakt, že ja mám maturitu a on základné vzdelanie, že ja som vychovaná ako ateista a on je veriaci katolík, že by mi mohol byť otcom. Od tejto chvíle sme začali patriť k sebe. Už po prvom týždni sme spolu naviazali pomer. Ja som sa každú noc sťahovala aj s Lackom do jeho unimobunky. Spali sme spolu na jednom gauči, Lacko v postieľke, ktorú sme preniesli. Myslela som , že na jednej posteli sa nedá vyspať dvom ľuďom... Dalo sa. A bolo to nesmierne vzrušujúce. Milovali sme sa niekoľkokrát za noc. Našou najobľúbenejšou polohou sa stala poloha zboku zozadu a na koníka. Jozef bol nesmierne ohľaduplný milenec. Vždy bral ohľad na mňa a neskončil s milovaním skôr, kým som nebola ukojená ja. Že sme vášniví, v tom nás usvedčil fakt, že sme pri milovaní skúšali všelijaké experimenty, orálny sex nevynímajúc. Mama zúrila, keď sa dozvedela, že mám chlapa. Myslela si, že celý život ostanem s Lackom sama. To som si predtým myslela aj ja. Kým som nestretla Jozefa. Sme spolu dodnes. Dvadsaťpäť rokov.

Koniec ukážky

ISBN (EPUB): 978-80-971725-6-5

ISBN (MOBI): 978-80-971725-7-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Predslov

Prológ – Strieborná svadba

Ján

Domovník

Tiráž