Do nebíčka…, do peklíčka…?

aneb

pohádky pro dospělé

Jaromíra Slezáková

Copyright© 2015 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2015 by Jaromíra Slezáková

Copyright© 2015 Cover by Jaromíra Slezáková

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-207-0 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-208-7 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-209-4 (PDF na CD)

Obsah

Zn. „Prodám duši.“

Brácho, dík!

Sestra Klára

Nesnáším ji.

Woodoo

Lovec ozvěn

Rok 2222

Prolog.

Intermezzo I.

Intermezzo II.

Intermezzo III.

Doslov:

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Zn. „Prodám duši.“

Jdu ke dnu a bude to prý trvat ještě asi pět let − to mi s úsměvem sdělila astroložka. Připadal jsem si jako v jiné sféře, když kolem mých uší létaly všechny ty kvadráty, trigony a opozice opepřené nevlídným pohledem Černé luny. Už jsem na tom tak psychicky bídně, že vyhazuji peníze za návštěvy kartářek, astrologů i jasnovidců. Jejich předpovědi se neshodují téměř v ničem až na to, že si mne vzal k výuce Saturn.

„Je to hodně přísný učitel, nic vám neodpustí, ale vy na to máte, jste silná osobnost a krizi překonáte,“ řekla astroložka.

Já zaplatil a s citrónovým úsměvem odešel. Teprve venku před domem té vědmy mi došlo, že to byla polovina mé poslední tisícovky.

Je patnáctý den měsíce března, zbývá mi tedy ještě jednou tolik do konce, abych něco podnikl. Samozřejmě něco velkého. Budu totiž nezaměstnaný. Můj docela pěkně vyhřátý flek kontrolora kvality byl zrušen. Od příštího měsíce za mne nastoupí počítač spojený s dopravníkem různými čidly, uchopovadly, měřidly a lasery. Ač jsem statný a zdravý čtyřicátník, už mne pan šéf – jinak zvaný Bobas – nepotřebuje. Punktum! Je mi to líto, protože jsem s ním vypil hodně drinků a zažil ledajakou levotu. „Inu, panská láska po zajících skáče,“ říkával můj dědek, který své průpovídky nad nepravostmi lidu většinou doprovodil řádným odplivnutím. Co ten by mi teď asi poradil, kdyby žil?

Ve zbývajících pracovních dnech telefonuji všem svým známým, přátelům a přátelům přátel. Je to samé „…možná, co kdyby, ještě by se mohlo…“ úhrnem však nic. Místa nejsou! To bude pěkný průšvih – z čeho budu platit alimenty? Je tomu asi rok, co jsem se rozvedl. Obě moje děti jsou již plnoleté, obě však studují a hodlají studovat až do šestadvaceti. Zákon v této zemi je tedy na jejich straně. Mám, nebo spíše měl jsem velmi slušný plat, manželka však dopřávala dětičkám tolik, že před výplatou nebylo ani na slušný oběd. Nebyla ani dobrá hospodyně a o sexu jsem si mohl nechat zdát. Proč jsem se tedy oženil? Dnes už těžko přiznávám sám sobě, že ta její namyšlenost mi tenkrát připadala zvláštně přitažlivá, byl jsem zamilovaný, však to znáte.

Zkrátka, jednoho dne jsem se rozvedl, odešel na svobodárnu a našel si mladou milenku. Na vyšívané záclony, zlacené hrnečky a všechny další atributy spořádaného manželství jsem rychle zapomněl. Tohle všechno se děje milionům mužů, to ano, ale nejsou pomalu ze dne na den vyhozeni z práce. Stále si kladu banální otázky, z čeho budu platit ty alimenty, byt a stravu?

Volám na různé inzeráty a vemlouvavě slibuji hory i doly. Slyším téměř stejnou řeč:

„Umíte anglicky, německy nebo italsky? Ne? Ehmm, škoda! Ovládáte PC?“

„Bohužel, prozatím jsem veškerou agendu kontrol psal na psacím stroji a ručně.“

„Dvakrát škoda, litujeme, ale nemůžeme vás přijmout. Udělejte si kurz a zavolejte znovu, ano?“

Vidím shovívavě zlomyslný úsměv referentky i přes telefon a začínám zuřit. Po zuřivosti následuje sebelítost a pocity bezmoci. Bez ohledu na mé emoce hodiny míjí. S nechutí demontuji svůj stůl, uklízím pracoviště, aby sem mohli postavit ty super mašiny. Kdykoliv šéf někam odjede, snažím se dostat k telefonu nebo alespoň probírat inzertní noviny. Pořád nic!

Zdi mého svobodného ubytování nějak šednou a mají divný odér, milenka by se ráda stala manželkou a mně začíná pomalu tuhnout dříve stále nasazený úsměv. Kolegové, jež tu zůstanou, mne sledují s úkosem a najednou mi jejich dřívější šuškání důvěrností připadá jako posměch.

Dny se převracejí rychleji než sláma pod kombajnem a už je tu poslední den mého patnáctiletého působení ve firmě. Skoro nevnímám, co se kolem mne děje. Šéf Bohumil alias Bobas se žoviálně rozloučí, kolegové slibují pomoc, kdybych něco potřeboval, a účetní mne se zápočtovým listem nasměruje k Úřadu práce, je to pitomá ukolébavka na odchodnou.

Naposledy procházím halou až k místnůstkám, kdybych byl mladší, asi bych připsal na stěnu Bobas je ku…, ale nestojí mi za to. Jdu zpět, beru tašku s osobními věcmi, dózu na kávu věnovanou Bobasem hodím v jeho kanceláři do koše, darmo by mi připomínala staré časy. Safra, kafe! Musím se cestou zastavit v supermarketu.

Jsem rozčilený, to jo, ale chytá mne šibeniční humor, když odepínám vozík. Vždyť to není ani vozík, ale vůz, ne-li řebřiňák. Hernajs, zase vidím svého dědka a uchechtávám se. Vjíždím hrdě řebřiňákem do supermarketu pro jedno minikafe. Jedu jako hrabě, dnes mám totiž času dost. Hned za závorou útočí na mé smysly stovky laskomin, hodím jeden perníček do koše a nutím se rychleji projet uličkou k oddělení kávy. Jeminkote, tohle je přímo bulvár, uhýbám vozíkům navršeným pěkně na kopeček a dumám, jak tohle všechno může někdo sníst. V mé peněžence je bohužel poslední dvoustovka. To je mizérie! Vhodím do bezedné tlamy vozu balíček kávy a při tom sleduji starší dámu s výrazem lačného supa, jak se přehrabuje v regálu s bonboniérami. Nedalo se přehlédnout vášnivé zablýsknutí v jejích očích, když uchopila zlatý obal ve tvaru srdce. Ano, znám to z reklamy – jsou to mandlové špičky s vaječným koňakem. No jo, to je něco pro ženské.

Vlastně, to by bylo něco pro Emu! Ema je moje nynější milá. Tak dlouho jsem jí nic nedal, říkám si a nadšeně zírám na zlaté srdce – 120 korun? To nemůžu! Okamžitě mi hlavou proběhne film z mládí a mozek provede dvakrát filmový střih. Když mi bylo osm a patnáct let. Že bych to ukradl? Určitě se otřesete odporem, tenkrát to byl pro nás puberťácký majstrštyk a ne zlodějna. Byli jsme borci, nechytili nás! Mnohokrát potom se mi chtělo jen tak ze sportu tenhle kousek zopakovat, ale nikdy to nebylo kvůli penězům, fakt! Až dnes. Následuje moje rychlá akce. Přejedu k protějšímu regálu, rozepnu si bundu a obhlédnu nenápadně terén. Kolem „mého“ regálu nikdo nehlídá. Jakoby si vybírám těstoviny, opravdu jedny dám do vozu a potom přejedu rychle naproti. Shodím pár oplatků z regálu na zem, rovnám je zpět, ale až potom, co se zlaté srdce octne ve vnitřní kapse bundy. Kvůli lomozu, který jsem způsobil, přichází jedna z hlídajících prodavaček, já se omlouvám a jedu k pokladně. Cestou zapnu bundu a zaplatím. Vše jde hladce. Jsem ohnutý nad vozíkem a hodlám zboží přeložit do igelitky, když na mé rameno dopadne pádná ruka.

„Občane, pojďte se mnou do kanceláře!“

Hrne se mi krev do obličeje, v zátylku mi vyrostla zmrzlá houba. Jedno vím ve zlomku vteřiny, vést hlasitou obhajobu je zbytečné. To bude ostuda! Než se narovnám, uběhne podle vnitřní časomíry asi sto let. Z obličeje naproti svítí zuby, to nedává smysl, chvíli mi trvá, než zjistím, že se na mne směje někdo, koho znám. To je přece Tonda. Tonda Paleček. No to je teda fór! Právě s tímhle spolužákem jsme kradli v sámoškách. Jdu za ním do kanceláře, představí mne šéfovi a je mi nabídnuta káva. Toník mne líčí jako kdovíjakého experta, stydím se, fakt nevím, proč to dělá, asi mi chce pomoct z průšvihu. Za další hodinku je mnohé vysvětleno. Zdejší šéf je dobrý známý, Tonda mu delší dobu dodává všelijaká műsli, ovesné vločky a různé zrní, které sám pěstuje i míchá a balí.

„Co jsi zaražený jako skoba do zdi?“

Dostávám od Tondy přátelskou herdu do zad.

„Pojďme jinam, Pepíku! Tady je už doúřadováno, že Vašku?“

Velký manažer supermarketu Vašek kývá souhlasně a my opouštíme stanoviště. Venku mne kamarád vede k naleštěnému skříňovému Fordu.

„Tak jak se pořád máš, ty pardále? A co Maruš?“

„Víš, Toníku, jsem moc rád, že jsme se potkali…“ snažím se Tondu přerušit, „ale zrovna nejsem v balíku, abych mohl sedět někde v restauraci.“

Tonda se malinko zachmuří. „Když jsem řekl pojďme, znamenalo to, že tě zvu, ne?“

Jedu s ním jako ovce do nejbližší hospody. Tonda si dá kolu a mně poručí bechera.

„Neseď pořád jako zmoklý holub a řekni mi konečně něco o sobě a rodince.“

Ošívám se, ale po dalším becheru vyvedu jazyk z vězení a melu a melu. Za půl hodiny je Tonda zpraven o všech mých ujmách. Snaží se tvářit vesele, jinak ho ani neznám, ale potom prohlásí zcela vážně: „Vezmi to, jak to leží a běží. Budeš brát podporu, chodit do kurzů, vyřídíš si odklad placení alimentů, vše se dá vyřešit. Zvu tě k nám na svatou Annu, to bude u nás pouť, snad si to ještě pamatuješ, to si nikdy nedáme ujít. Moje Anča bude mít radost, však ji znáš, je to pořád ta trochu hubatá, ale moc hodná holka, jako když jsi ji znal zamlada.“ Další becher na stole, mně se už plete jazyk, všechno mi připadá úplně snadné. „Jo, a přijeď aspoň o tři dny dřív, aby to mělo smysl, stejně jsi u nás nebyl, co staříci umřeli, že? Uděláme si takový týdenní sraz po dvaceti letech, ne?“ Tonda zaplatí a já poděkuji. Pořád však nemám vysvětleno, proč mi ta bonboška prošla, obzvláště když jsem viděl v kanceláři všechny ty monitory kamer. Že by štěstí?

Na svobodárně na mne čeká Ema, něco kuchtí, a když jí to zlaté srdce předávám, je velmi překvapená. „Copak, copak, že si to u mne tak žehlíš, určitě si něco spáchal, že?“ vyzvídá Ema a v očích jí svítí světlušky. Do duše mi zajedou ostny svědomí, podobá se propíchnutému míči.

„V pondělí do práce nejdu, už mne Bobas hodil přes palubu,“ přiznávám nerad to, co by za čas stejně prasklo.

„No, nezávidím ti. Jen mi není jasné, jak ocení tuhle zprávu tvoje dětičky.“ Tato Emina jízlivost mne připraví o poslední špetku becherovkového opojení. K večeři je guláš, ten já rád. Emě to však oplatím v posteli tak, že nejsem ničeho schopen. Neměla to říkat, ví přece, jak jsem citlivý. Je to poprvé v mém životě, že mne jindy hrdě a vznešeně stojící úd nechal na holičkách. Nejsem chlap! Nejsem chlap, vyje na mne stále dokola moje druhé já. Nemám práci, nemám prachy a nejsem chlap!

Týdny přímo odkapávají do neviditelného odpadu a já už prošel vším. Úřadem práce, lékařskou ambulancí sexuologa, sociální péčí, ale moje trýzeň neodchází. Ohýnky naděje na nové místo plápolají a drží mne při životě ještě tak do dalšího telefonátu. Zase nic! Mou zdeptanou mysl nemůže ukonejšit ani jaro rozprostřené v každém lupínku a kvítečku. Dokonce ani láhev ostrého moku postávající trvale u nohy mé postele. Vadí mi dotazy známých i sousedů, zda je již vše v pořádku, raději nikam nechodím.

Vztah mezi mnou a Emou od onoho selhání skomírá. Snaží se mi pomoct, to jo, ale já si raději vymýšlím různé infekce, abych jí odradil od návštěvy mého vlčího pelechu. Například dnes mám průjem, zatímco ona se snaží na umyvárně přeprat mé ponožky a slipy, já sedím na WC a čtu si. Potom naříkám nad bolestivým průběhem tak dlouho, až to Ema nevydrží a raději odejde ke svým prarodičům, kde bydlí. Myslela si, chudinka, že jsem kdovíco, a jak našetřím u Bobase na nový byteček. Houby! Když jsme někam vyrazili, platil jsem jako gróf a v posteli jsem byl fakt dobrý. Tomu už je konec. Nemám trvale ani vindru. Podpora se po všech poplatcích rozplyne jako kouř a potom se snažím půjčit si od kámošů. Jejich „slitovné“, jak tomu říkám, musím na začátku měsíce zase vrátit a tak to jde pořád dokola.

A čas frčí. Můj čas odjezdu k Palečkovým se přibližuje. Dnes je neděle, Emička přišla hned po ránu, prý rozloučit se, ale tváří se nějak divně. Bóže, ta holka má dnes oči – úplné světlomety! Jakýsi zářný jas, který jsem u ní nikdy dříve neviděl. Uvaří mi nedělní oběd, což je řízek velikosti sloního ucha a bramborovou kaše s okurčičkou, až se nacpeme, vytáhne lahvinku červeného. Když jí podám sklenku, zamilovaně na mne zamrká, a když řeknu „Na zdraví!“ odpoví mi „Na zdraví nás třech!“ Ne, nepřeslechl jsem se, mrazení kolem svěrače znamená další průšvih. Zatímco ona mi tuto novinu sděluje s nebeským úsměvem Panny Marie, já mám co dělat, abych se nestal Herodesem. Snažím se ovládnout, ale třese se mi ruka, nejraději bych tu skleničku i s lahví vyhodil z okna.

„To je ale překvapení,“ zamrčím a vzpomenu si na to, jak mi poslední tři měsíce sex nešel.

„Ty nejsi rád, že?“ ptá se zbytečně Emička s krůpějí v koutku oka.

Musím ji uchlácholit, jen žádné rozbroje a scény, ano, jsem zodpovědný, ale jaksi přehlédla, že jsem „švorc“. Vzhledem k tomu, že se za chvíli budu balit na cestu, poděkuji za oběd, o všem si promluvíme za týden. „Teď jdi, prosím tě, domů, nějak mne od rána pobolívá zub a momentálně trochu víc.“ Když Ema uraženě odejde, přemílám to „radostné“ sdělení a uvědomuji si, co mne čeká, pokud se s ní ožením. Moje dospělé děti se budou muset trochu ve svých výdajích uskrovnit, bývalá se zachechtá a já budu poslouchat celé noci toho pokakánka. Brr! Hrůza!

Dopíjím láhev, zaháním všechna co když a skládám do cestovní kabely své mužské minimum. Přece nepojedu s kufrem, ne? Natáhnu oba budíky a jdu spát. Když ještě o půlnoci civím do stropu, vím, že spát už nemá cenu. Před mým vnitřním zrakem běží tentýž film, nic k popukání. Asi jsem přece zadřímal, řvoucí budíky mne nutí vstát. Spěchám a motám se, žaludek až v krku, jíst nemohu, je mi špatně. Tentokrát doopravdy.

Konečně sedím ve vlaku. Jedu a vzpomínám. Netrpělivost srdce tiším občasným hovorem se spolucestujícím mužem, je dobré, že se neznáme, můžeme leccos na sebe prozradit, upustit trochu emoční páry, vždyť se už vícekrát nepotkáme. Ano, tenhle výlet je srdeční záležitostí. Každý rok jsem si sliboval, jak se tam vrátím, ale vždy bylo něco důležitějšího než místo, kde mne čeká pouze hrob prarodičů na hřbitově a špetka vzpomínek na mládí. Taková sentimentalita je pro normální život nepoužitelná. Teď, když nejsem vázán… co to kecám… co Ema? Rychle odeženu vtíravou myšlenku a věnuji se ubíhající krajině v okně. Ten vlak je jako život sám, sedíme v něm nebo stojíme, co je kolem, neprožíváme, řítíme se ke svému cíli a potom…? Fuj! Metronom kolejnic klepe svým uspávacím tempem, já však mám pocit nevysvětlitelného strachu. Představte si, já se tam vrátit bojím! Musím přestoupit na autobus, čeká mne ještě posledních dvanáct kilometrů. Nápor na emoce je teď už značný, tvářím se však vyrovnaně.

„Chlapoduby!“ vykloní se na mne řidič od volantu a kývne, to abych nepřejel. Skoro nemohu poznat jediný dům. Všechno je jiné, i ten kachní rybníček zarostl k nepoznání, snad v něm ani voda není. Také bývalá usedlost Palečkovic, dříve hodně opotřebovaná, je notně vyšperkovaná oranžovou fasádou a obíleným žudrem. Dva různobarevní vořeši se mne snaží odehnat, vybíhající Anča naopak přivítat.

„Nebojte se, oni vás nekousnou, pojďte dál, už na vás čekám, ale znáte to, je frmol, Tonda je v kanceláři, ten přijede až na oběd,“ klokotá Anča a já jsem v rozpacích.

Když sedím v sednici u pravé zrnkové, ohradím se: „Dyť mi, Aničko, nevykej, přece mne znáš, jsem pořád ten stejný Pepík Hromků, ne?“

Upejpavě se na mě zaculí, když jí podávám tu předrahou bonboniéru.

„Co blázníš, Pepíku, to nemuselo bejt, nejsem žádná honóra, hele, já dovařím oběd a ty se nějak zabav, jako doma... jako doma!“

Vytáhnu z police starý časopis, listuji, ale stejně nemohu číst, doléhá na mne únava z cesty a nedospané noci. Dívám se stylovým okénkem na náves a zamží se mi zrak. Z klimbání mne vytrhne Tondovo halekání a vtipkování s Ančou. Srdečně mne vítá a zve k obědu. Jíme mlčky, tak nadýchané knedlíky Ema opravdu neumí, moje poděkování kuchařce je samá kudrlinka a Anča je v sedmém nebi. Tonda se hodlá pochlubit a tak s ním jedu do kanceláře bývalého JZD. Dvůr je dost neuklizený, zato kancelář je opravdovou vizitkou manažera.

„Bětuš, postarej se o mého hosta, já musím odjet za chlapama nad álej, mají tam ňáký průser s technikou, to je furt,“ omluvně se na mne tváří Tonda. „Něco mi v restitucích vrátili, pole i techniku namísto dobytka, ale stojí to za hovno. Promiň, Bětuš!“

Bětuš je pohledná rusovláska, sekretářka, účetní i výplatní. Nalije mi domácí kalvádos a nasype krekry na tácek. Potom sedí u počítače. Když se dostatečně informuji o Tondově podnikání a proběhnu se i výrobnami statku, začínám se v kanceláři nudit. Bětuška obsluhuje počítač, fax i telefon naprosto bravurně. Dívám se jí přes rameno do monitoru, vyptávám se, technika mne zaujala. Bětuš surfuje ve chvílích volna i na jiných stránkách, než je Prodej – nákup. Jsem nadšen, je to tak snadné, kdybych to neviděl na vlastní oči, nevěřil bych.

Tonda je stále v nedohlednu a já v tuto chvíli ještě netuším, že tomu tak bude celý týden. Naštěstí je velmi pěkné, leč větrné počasí, a tak se projdu kolem návsi. U bývalého domu mých prarodičů jsem dosud nebyl, už dávno nám nepatří. Stále mne ovládá podivný pocit, kdykoliv si na ty zdi jen vzpomenu. Ani na hřbitov se mi nechce jít, nevím, co to se mnou je. I nadále se stravuji u Palečků, dny však trávím v kanclíku s Bětuškou. Nějak jsme si padli do oka, jsme docela dobří přátelé. Já už umím pustit počítač i internet. Baví mě to!

Dnes je čtvrtek a já mizerně spal, neodbytně se hlásí problém s Emičkou. Svědomí je mrcha! Také dnes po dobrém bramboráčku k večeři usnout nemohu. Asi se hlásí přetížený žlučník. Je půlnoc a já chodím od postele k okénku, venku vyjí psi, nepomůže počítání oveček. Po rozhodnutí, že si budu číst, se mi vnutil hřbet knihy s nápisem „Patnáct stupňů k blahobytu“, a tak čtu: „Také si myslíte, že každá ušetřená koruna vám k blahobytu pomůže, protože u ní blahobyt začíná?“ Takhle nějak zní úvodní kapitola a já souhlasně pokyvuji. „Chyba!“ čtu dále, „…právě tohle vás od blahobytu totálně vzdaluje. „Než se v dalších řádcích přesvědčím, že jsem největší osel na světě, začínají se mi klížit oči. Když ještě zahlédnu větu, jak mám být naopak velkorysý, zavoní mi papír té knížky a to je můj poslední vjem. Vstoupím do říše snů. Překonávám nějaké mokré hradby z větví, dostávám se k rozbouřenému potoku, na druhé straně pobíhá plačící dítě, zoufale mu chci pomoci. Když konečně naleznu vhodně dlouhé bidlo a vstoupím do vody, ó hrůzo, je tu příliš hluboko, odnáší mne proud, ledová a špinavá voda svírá mou hruď, jsem tažen a úplně bezmocný, najednou vidím, že jsem nad vodopádem, křičím. Řvu! A budím se.

„Vidím, že jsi cvičil celou noc,“ řekne u snídaně Anča.

„Jak to myslíš?“ ptám se rozmrzele.

„No, zapomněl sis uklidit kruhy,“ dodává hostitelka.

Musím se ovládnout. Moje chmury rozpustí o hodinu později Bětuš.

„Jedu něco nakoupit do města a potom za šéfem na obchodní jednání, ten už jel a moc se vám omlouvá.“

Zklamání, že si nebudu smět hrát s internetem, je na mně asi vidět, Bětuš se líbezně usmívá.

„Jestli vás to baví, můžete tu v kanclíku zůstat, máte zvláštní povolení od pana Palečka, akorát nebudete smět nikam odejít, než se vrátíme, lidi vás otravovat nebudou, vědí o vás, neberte prosím, telefony, máme záznamník.“

„Dík,“ řeknu ledabyle a pomyslím si, aby už konečně odjela. V noci jsem přemýšlel o tom, co bych tak prodal a vylepšil svůj kredit, za postel, skříň a stůl nedostanu skoro nic, snubní prsten už jsem dávno propil. Kdybych měl dlouhé vlasy, prodal bych ty, prý se dobře platí, no fakt nemám nic jiného než tohle tělo a duši. Co s duší? Copak by mou duši někdo koupil? Myšlenka na doktora Fausta přichází úplně sama. Jsem muž činu, a tak otevřu na internetu stránku „Burza“, prodává se tu a kupuje neuvěřitelná všehochuť. Vyťukávám inzerát.

„Prodám ihned svou duši. Nemám nic jen tělo a duši, ale chtěl bych slušně žít. Zn. Nejvyšší nabídce.“

Vyťukám svou e-mailovou schránku. No uznejte, není to dobrý fórek? Pověst o doktoru Faustovi je dobře vymyšlená pohádka a lékaři? Ti na duši nevěří, podle nich jsou to jen elektrické impulsy mozku, na čerty a peklo už dnes nevěří ani pětileté dítě. Počítač si vrní svou, opouštím webové stránky a snažím se sesmolit dopis pro Emu. Jednou jí to říct musím, nejsem už na ženění, stejně by mne nakonec opustila. Dopis stále nemá ten správný obsah, mažu a přepisuji, není vůbec výstižný a tak si vařím za zdejších zásob kávu. Přikusuju bábovku od Anči a pociťuji zvláštní nervozitu žaludku. „To je blbost, tak rychle tam nemůže nic být, „mluví se mnou mozek, leč zvědavost mne dožene zpět na internet.

Vyberu svou poštu a čtu: „Koupím vaši duši, budete mít vše, co potřebujete, upřesněte svoje požadavky a odešlete na adresu – HASCH. Mám však podmínku. Nemohu odběr upřesnit, nebudete vědět hodinu, den ani rok. Souhlasíte?“

Navymýšlel jsem toho dost, napsal jsem, že souhlasím, ale nikdy mi nesmí chybět peníze a chci si je ve zdraví užívat, vše jsem odeslal na uvedený e-mail. Jaký „haš“ si ze mě dělá tuhle srandičku? Bavím se! Znovu přejdu na Word, píši Emě a opět mažu text. Raději si čmárám plánek na dům se zahradou a utápím se v libých představách, v garáži mám samozřejmě „meďoura“. Nic naplat, musím se vrátit ke své schránce, třeba je tam už odpověď. Jasně, píše mi můj sponzor Hasch: „A to je všechno, víc nepotřebujete? Užívejte si, od této chvíle za dvacet čtyři hodin začne naše úmluva platit.“ Podívám se na hodiny − je přesně dvanáct hodin.

Ve čtyři odpoledne konečně přijíždí Tonda i Bětuš, už ze dvora je slyšet smích, asi dobře pořídili. „Tak, pro dnešek končíme,“ zahlaholí Toník a nažene mne do vozu. Anča nám nachystala večeři po studenu a nyní si zřídila kosmetické studio v koupelně. Dnes večer je v místní sokolovně Anenská zábava. Konečně uslyším také něco jiného než štěkot psů a kdákání slepic. Když dnešní oslavenkyně Anička opustí koupelnu, uděláme i my s Tondou parádě ústupek. Moje týdenní strniště musí pryč!

Sokolovna je vyzdobená krepovými fáborky, hudebníci již hrají a na stolech svítí vyvařená a naškrobená prostěradla. Se všemi se musím pozdravit a všichni zdraví mne, Pepíku sem a Pepíku tam. Moc netancuji, nemohu přece pořád odvádět manželky svých známých na parket, mladé a svobodné mají svůj doprovod. Anča a Tonda tančí pořád, holt je té Anny! Najednou mám pocit, že jsem tady naroubovaný nějak omylem. Nudím se. Sokolovna má pod jevištěm orchestřiště, které dnes slouží jako výčep a bar. Občas odtud slyším pisklavé chichotání. Musím se jít podívat, co se tam tak veselého děje, a dám si točené přímo od zdroje. Jdu k pultu a dám si jednoho Bivoje dvanáctku, při tom pozoruji upoceného číšníka, jak odnáší plný tác na sál.

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Zn. „Prodám duši.“

Rok 2222

Další knihy nakladatelství VIKING