ZÁPISNÍK

Jiřího Sixty

vojáka c.k. armády a ruského legionáře

1914–1920

Copyright© 2016 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1920 by Jiří Sixta

Copyright© 2016 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-240-7 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-241-4 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-242-1 (PDF na CD)

Přepsáno z rukou psaného originálu.

Technicky zpracoval: Karel Renc.

Uveřejněno díky panu Jiřímu Pokornému a jeho manželce rozené Sixtové z Bílé Třemešné, kteří uvedený deník zapůjčili ke zveřejnění.

Pomoc při realizaci poskytli: Jiří Pokorný, Borek Ekrt, Václav Ponikelský, Petr Stránský, Vratislav Hodek, Zdeněk Renc.

V zájmu autenticity nebyl pravopis Zápisníku opravován.

OBSAH:

Úvod.

Jan Sixta

Vzpomínky.

Poprava.

Rozvědčík.

Znovu do posice.

Dezertér.

Cesta do zajetí.

V Dárnickém táboře.

V Kievě.

V záložním batalionu.

Veliký den. 2. VII. 1917

Po boji.

Věčná paměť hrdinům.

Husova oslava v poli.

Přibližná vzdálenost a doba příjezdu:

Krátké dějiny i popis lodě „Sheridan“.

24. IV. Sobota. Jsem doma.

Vysvětlivky :

Použité materiály:

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Úvod.

Tento deník si psal od počátku 1. světové války prostý český řemeslník z malé obce Třebihošť, dnes spadající do regionu Podzvičinsko v rámci královéhradeckého kraje. Vyjadřuje v něm od počátku nechuť bojovat ve válečném konfliktu za zkostnatělé Rakousko-Uhersko, jeho nadržování všemu německému, případně maďarskému a potlačujícímu český živel. Hned na počátku své cesty do války se setkává s nelidským chováním maďarského dozorce ruských zajatců, s hrůzným výsledkem ruské dělostřelecké palby na rakouský batalion cvičicí na volném poli salutování, s nadávkami do českých psů a velezrádců od německy mluvících rakouských důstojníků. Zažívá též na vlastní kůži fackování od nadřízených rakouských důstojníků a krutý tělesný trest. To vše urychluje jeho snahu přeběhnout k Rusům a nechat se zajmout. Když se mu konečně podaří přejít k Rusům, zažívá hrůzné dny v zajateckém táboře, kde zmizela v lidech jakákoliv lidskost a je to boj každého jedince o přežití. Z tábora se mu podaří dostat se skupinou několika set řemeslníků posílaných na práci do Kyjeva. V Kyjevě se setkává s vojáky tehdejší České družiny a podaří se mu dostat se ze zajetí a vstoupit do českého vojska. Zúčastní se vítězné bitvy u Zborova a vzápětí zažívá tragický ústup ruské armády a její postupný rozklad způsobovaný bolševickými agitátory. Je mu jasné, že tím padá možnost vytvoření samostatného Československého státu za pomoci Ruska. Vidí nacionalistické snahy Ukrajinců o vytvoření vlastního státu, jejich boj s bolševiky i to, že se proti nim spolčují s Němci a Rakušany. Ti mají ale s územím Ukrajiny jiné plány. Zažívá snahu českých vojsk se do těchto bojů nevměšovat, ustoupit z Ukrajiny, po transsibiřské magistrále dojet do Vladivostoku a odtud lodí do Francie, kde by česká vojska dále bojovala za samostatný Československý stát. Prožívá boje s bolševickými jednotkami a vidí nesolidní klamavé jednání vedoucích ruských představitelů, majících snahu legie na základě dohody s Němci zlikvidovat. Nakonec se spolu s ostatními legionáři dostává do Vladivostoku a na lodi odplová do již vytvořeného Československa.

Většina našich politiků by měla tento Zápisník dostat jako povinnou četbu a třeba by alespoň trochu pochopili, za co naši dědové bojovali a co s naším státem oni od roku 1990 provedli. Tedy pokud nezapomněli číst vše krom údajů na svých kontech.

Karel Renc

Rakouská hlídka u vjezdu do pevnosti.

Jan Sixta

Jan Sixta (Siksta) vyučil se jako zedník, pracoval jako drážní zaměstnanec. V obci Bílá Třemešná zastával ve svém volnu práci knihovníka.

Dobrovolec III. pluku Jana Žižky, 2. rota.

V případě mé smrti prosím o dodání mé matce pí. Františce Sixtové; Třebihošť; p.p. Miletín u Hořic; Čechy.

Zapíši si několik úryvků svého života ze světové války. Není to vše, neboť chtěl-li bych napsat všechny zážitky, nestačila by na to celá kniha. Chci bych měl přijdu-li domů, záznamy alespoň zhruba nahozené, jak mě to kdy čas dovolí. Nedopřeje-li mi toho snad osud, doufám že najde se někdo, kdo by tento můj zápisník doručil mojí matce. Dříve jsem neměl času, bych vedl jakýsi deník, až teprve nyní jsa pro zranění v ruské vojenské nemocnici v Kievě, napadlo mě zachytit několik vzpomínek, dokud jsou ještě v paměti jasně zachyceny. Psáno v Kievě v Kirilovské nemocnici 30. VII. 1917.

Vzpomínky.

Nastoupil jsem vojenskou službu v r. 1914 v říjnu u pl. č. 74 v Jičíně. Když jsem začátkem roku 1915 jel poprvé do pole, jel jsem s tím pevným úmyslem, že se při nejbližší příležitosti nechám zajmout. Přeběhnout veřejně jsem nechtěl, neboť rakouská soldateska při podobných případech vždy vyhrožovala zabavením jměním dezertéra neb jměním jeho rodičů, voj. soudy apod. slastmi. Vhodná příležitost se mi v Karpatech nenaskytla.

Rakouská armáda v zimních horách.

Vlakem jsme jeli až do Humenné kdež nám doplnily náboje na 240 kusů, masové a kávové konzervy a cviboch, vše tzv. železnou porci. Já mimo jiného jsem měl nésti „bajpiků“. Druhý den hnaly náš maršbatalion k frontě. Cesty byly rozbité a denní pochody až 40 km. Hned první den pochodu jsem cestou zahodil polovičku patron a na prvním noclehu v jakési kůlně jsem nechal“bajpiku“. Cesty u fronty opravovali zajatí Rusové, kteří na nás prosili o chléb a cigarety. Jednomu Rusovi jsem dával hrst cigaret, ale jejich strážce Maďar to uviděl a vší silou uhodil holí přímo přes ruku onoho nebohého zajatce, takže mu cigarety upadly na zem a musel je rozšlapat. Cesty se netrhly raněnými na autech a povozech z fronty a municí a proviantem ku frontě takže mi jsme byli nuceni jít neustále v příkopech, nad kotníky ve sněhu a v blátě. Když jsme vždy po takovém pochodu měli navečer odpočinek tak žádný neměl ani chuť do jídla jak jsme byli utahaní. Šli jsme tak tři dni. Čtvrtý den jsme přišli do vesnice Horní Jablunka která byla již jen asi 6 km za frontou. Bylo asi poledne, když jsme tam přišli hladoví jak vlci neboť po celou cestu jsme kuchyň ani neviděli. V Horní Jablunce byl v reservě jeden batalion 94 pl. V polích za vesnicí batalion musel cvičit salutování. My měli právě „ravt“ když k nim přijela polní kuchyně s obědem. Několik nás čekalo opodál, až zbude-li něco od oběda že bychom si o zbytky řekli. V tom do seskupených vojáků přilétly 4 těžké granáty. Okamžitě bylo mnoho zabitých a těžce raněných, kuchyně a koně roztrháni. Přes to že jsem měl hodně hlad, bylo po chuti. Jak jsme se potom dozvěděli, měli Rusové vyšší kopce Karpat obsazeny, takže do oné vesnice viděli. Druhého dne ráno jsme šli do přední linie. Za několik dní jsem byl lehce raněn, myslel jsem, že budu mít na nějaký čas od fronty pokoj, ale mýlil jsem se. Až teprve začátkem května jsem se dostal do zázemí. Byl jsem as 14 dní v nemocnici v Budapestu, několik dní ve Vídni a Praze. Po příchodu k záložnímu pluku do Kadaně byl jsem přidělen k oddělení strojních pušek do Kutné Hory. Do Kutné Hory jsem jel přes Jičín, kdež bylo doplňovací velitelství. Jelikož jsem dovolenou nedostal, tedy jsem z Jičína utekl na několik hodin domů. Od strojních pušek jsem byl začátkem října 1915 přidělen zase nazpět do Kadaně a za několiko dnů po druhé na frontu. Z vlaku jsme vystoupili v Brodech. Po třídenním pochodu jsme přišli přes Počajev do přední linie. Byl jsem přidělen k 16. kompanii. Zde celou zimu byla zákopová válka. Hodně služby a práce s prohlubováním okopů, stavěním úkrytů pro důstojníky, hodně nadávek českých psů, velezrádců a pod. a hodně málo jídla. Denně 1/5 chleba, 1 kávová konzerva a večer trocha špíny tzv. polévky. Střílelo se celkem málo, denně několik granátů a šrapnelů takže ztráty na zabitých a raněných byly dosti malé ale za to tím více tím více nemocných. Ale z nemocných se dostal do nemocnice málokterý, to již musel mít smrt na jazyku. Ruské okopy byly vzdáleny 300 kroků, mezi frontou byla řeka Ilava. Aby se „slavná“ rakouská armáda neztenčovala přebíháním k nepříteli, byli na patrolu určování Němci a spolehlivý Češi. Ti nespolehlivý měli denně 12 hodin služby co „ horchposti“ a „alarmposli“ 6 hodin s krumpáčem a lopatou a jen 6 hodin odpočinku.

Poprava.

Jedné tmavé noci v lednu 1916 chtěli utéci k Rusům dva Češi od naší komp. Mezi frontou však narazili na rakouskou patrolu, která je zajala. Byli dopravení k polnímu soudu a za několik dní byli u pluk. velitelství zastřeleni. Od každé komp. byla vyslána četa ku popravě pro výstrahu.

Rakouský voják na hlídce v horách (Wachtposten).

Rozvědčík.

Kterési březnové, tmavé noci, jsa co „horchpost“ v jámě mezi prvými dráty s přítelem Capouškem ze Semil, bylo na nás z ruské strany voláno česky. „Jste na horchpostě“ Češi?

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

Úvod.

Jan Sixta

Vzpomínky.

Poprava.

Rozvědčík.

24. IV. Sobota. Jsem doma.

Další knihy nakladatelství VIKING