Ivan Bulík

Afrika navždy

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Ivan Bulík, 2013

ISBN: 978-80-971510-0-3

Autor knihy spolu s filmárom, dokumentaristom, držiteľom desiatok medzinárodných ocenení – Pavlom Barabášom

Kto by nemal čítať túto knihu

Afrika. Každý z nás si predstaví niečo úplne, ale úplne iné. Egyptské pyramídy, potápanie v nádhernom Červenom mori, okúzľujúca Sahara alebo veľké národné parky plné zveri. Sú ľudia, ktorí hľadajú v Afrike ešte niečo. Dávne drahokamy, ktoré sa tu zatiaľ zachovali. Neukáže vám ich žiadna cestovka. Musíte ich hľadať sami. Hľadať tie vzácne kamene, ktorými si vykladáte vlastnú dušu. Majú jedno spoločné. Sú to stretnutia s ľuďmi. S ľuďmi prírody. Cesta k nim nie je jednoduchá. Ani neviete, čo je na jej konci. Musíte veľa obetovať, aby ste ju našli. Hlavne v sebe samom. Iba tak sa vám podarí objaviť vzácnu dimenziu Afriky. Poznám pár ľudí, ktorí majú tento dar. Jedným z nich je Ivan. Vlastne Ivan je v Afrike ojedinelý.

Pre koho nie je táto kniha? Pre tých, ktorí nesnívali odvážne detské sny, v ktorých sa brodili bažinami hľadajúc neznáme kmene. Pre tých, ktorí nechápu, že vážiť si musíme ľudí i bez majetku. Nečítajte to tí, ktorí radšej spíte v modernom rezorte ako pod holým nebom. Ktorí sa radšej chcete vyvážať v klimatizovanom aute, než by ste mali s batohom kráčať v dusnej horúčave po chodníčku vyšliapanom bosými nohami čiernych tiel. Odložte túto knihu, ak neveríte, že najkrajší večer vášho života môže byť v spoločnosti malých Pygmejov hlboko v džungli. Ak by vám nechutilo jesť spolu s nimi z jedného kotlíka…

Ale ak by ste sa predsa chystali knihu prelistovať, čaká vás dotyk niečoho veľmi krehkého, veľmi vzácneho, čo tu o pár rokov isto nebude. Nie sú to fotky robené za peniaze pre turistov. Za každým záberom sú momenty so silným príbehom. Som rád, že som mohol s Ivanom prežiť štyri africké cesty. Bolo to pre mňa väčšie obohatenie ako samotná Afrika.

Nemôžem zabudnúť na jednu našu rozlúčku. Bolo to na najjužnejšom cípe Stredoafrickej republiky. Na mieste, kde sa stretávajú Kongo a Kamerun. Práve od Kamerunu nás delila obrovská prudká rieka. Zvláštne miesto. Na brehu stál černoch s loďkou užšou ako jeho plecia. Silno sme sa objali. Už si nepamätám, či padli nejaké slová, keď Ivan nastupoval roztrasene do nestabilnej loďky. Pamätám si však pocit, keď sa strácal v rýchlom prúde za zákrutou. Vtedy som si uvedomil, že ho mám veľmi rád. Práve za to vďačím Afrike. Za to množstvo silných pocitov, ktoré ostali…

Tam kdesi hlboko do našich duší sa zapísala Afrika navždy.

Pavol Barabáš

Smerom na západ

Prešlo len pár hodín a už sedím na letisku v marockej Casablance. Čakám nekonečné hodiny na nočný let do Mali. Som unavený. V hlave sa mi všetko mieša – odchod od rodiny, plány na cestu, veľa vecí, na ktoré som pozabúdal… Vynárajú sa mi záblesky z posledného dňa pred odchodom, keď som s mojou malou, vtedy šesťročnou Alžbetkou, brázdil na lyžiach strmé naviate svahy Tatier. Cítim silné fučanie vetra, prudké údery mrazivého snehu do skrehnutej, ošľahanej tváre. Po ľadových kryhách víchor metal sneh všetkými smermi, dvíhal ho do sivých mrakov, aby ho zas o pár metrov šmaril o zem hrozivou silou. Desivá obloha, ťažká, akoby mala spadnúť onedlho celá na zem. Čierna, ničivá, neúprosná…

Pred pár mesiacmi mi doma zazvonil telefón. Na jeho konci sa ozval hrubý, dunivý hlas obra. Išlo mi slúchadlo vytrhnúť:

– Potrebujem pomôcť. Môžeme sa stretnúť? – Spoznal som ho okamžite – Heňo Krejča. O pár dní už sedel u mňa doma.

– Chystám sa s priateľom autom cez Afriku a potrebujeme pomôcť… – začal trochu nervózne a bolo vidieť, že vstupuje do úplného neznáma. Preberali sme celú ich trasu, možnosti prechodu cez vojnou sužované krajiny, vybavenie… Skôr ako sme sa rozlúčili mi napadlo, že o pár mesiacov budem v Afrike aj ja a mohli by sme sa tam stretnúť. Slovo dalo slovo. Ostávalo už len dúfať, že sa to podarí.

Posledné správy, ktoré som od Heňa dostal do telefónu zneli povzbudzujúco:

– Prešli sme Mauretániou. Bolo to ťažké, ale už sme v Mali, tešíme sa na teba, počkáme v Bamako, Heňo a Matúš.

Veľký airbus zakrúžil nad rozdrobenými svetlami nočného Bamaka a začal pomaly klesať k zemi. Posledné metre… Hukot motorov, silné trhnutie. Sme dolu.

– Milí cestujúci, vitajte v Bamaku… – zaznelo z reproduktorov ľubozvučnou francúzštinou a ja som vedel, že je zle! To boli totiž prvé a posledné slová, ktoré som francúzsky rozumel. Inak som francúzsky nevedel už ani mäkké „F“! Pripadal som si ako bezmocný utýraný vyhnanec.

Všetci pasažieri sa okamžite hrnuli z lietadla, akoby v ňom bola bomba. Sácali sa, skákali po sedadlách, pretláčali sa tvrdými kuframi, lakťami si prebíjali svoje pozície k dverám lietadla. Zbytočné boli slová a gestá bezradných letušiek… Divočina ustala až keď prví nedočkavci zistili, že dvere sú stále zatvorené. Všetci zastali v kŕčovitom postoji, ovenčení množstvom igelitiek, kufrov a plátených tašiek. Nikto nič nehovoril. Každý striehol na moment, keď konečne zarachotia dvere lietadla. Ten moment prišiel. Z pokojne stojacich cestujúcich sa stal razom divoký, neovládateľný dav. Všetci leteli dolu schodmi, kričali, bežali o život k pristavenému autobusu, akoby to bola ich posledná šanca opustiť lietadlo. Ľudia vbehli zadýchaní do autobusa. Zastali. Čakali. Museli… Chýbala hŕstka Európanov, ktorí pokojne vystúpili z lietadla ako poslední.

Bolo niečo po druhej v noci a teplota napriek pokročilej dobe nezliezla pod 30 °C. Začal som sa potiť ako v saune a nepomáhal ani teplý vánok, ktorý ma chvíľkami ovanul. Krajinu zahaľovala tma, ticho, ospalý pokoj. Všetci cestujúci sa zhromaždili pred imigračnou kontrolou. Každý musel vypísať tlačivo, ukázať pas, dostal guľatú pečiatku a absolvoval poslednú kontrolu batožiny. Ďalší…

Ja som sa nemal kam ponáhľať. Dohodol som sa s chalanmi, že sa stretneme na letisku až o siedmej ráno, dovtedy niekde prečkám. Premýšľal som, kam sa v noci podejem… Napadlo mi, že najlepším miestom bude príletová hala, kde sa nedostanú žiadni cudzí ľudia bez leteniek – veď sú predsa všade policajti a prísne kontroly. Malá, vlhká hala sa postupne vyprázdňovala. Ľudia sa vytrácali do tmy, vrava utíchala. Bol som veľmi unavený a na tvrdej kovovej lavici som zaspal ako omámený. Vtom najlepšom ma niekto potrmal za rameno:

– Mesie, nechcete taxi? Hotel? Zameniť peniaze? – Bol to starý, ošumelý taxikár. Keď som opäť zaspal, zobudil ma ďalší muž s tými istými otázkami. Okolo mňa sa zliezalo množstvo mužov ulice, ktorí sa dostali bez akýchkoľvek problémov do príletovej haly, akoby to bola stanica metra.

– Pane, všetko sa tu zamyká, musíte odtiaľto odísť… – oslovil ma zo zasnenia uniformovaný muž. Narýchlo som sa pozviechal, pretrel si oči a vyčítavo sa zahľadel na strážnika, ktorý stál predo mnou.

– Áno, áno… – prikývol som a začal ospalo nakladať na seba množstvo batožiny. Po kontrole, ktorá ma mala ešte čakať pred vstupom do krajiny, už nebolo ani stopy. Žiadne tlačivá, kontrola pasu, pečiatky, či prehrabanie batožiny. Nič. Hala bola úplne prázdna.

– To nie je dobré – prebehlo mi hlavou – musím dostať vstupnú pečiatku. Tie predsa v každej africkej krajine pozerajú, aj keď nevedia prečo. Nemať ju by mohlo pre mňa neskôr znamenať byrokratickú katastrofu.

– Pane – obrátil som sa k mužovi, ktorý už medzitým nervózne prestupoval vedľa mňa – potrebujem pečiatku s dátumom vstupu do Mali – ukázal som na víza vystavené v Zürichu. Chytil môj pas, chvíľu v ňom listoval, ukradomky na mňa ospalo pozeral:

– Poďte za mnou – mávol hlavou. Myslel som, že odkráčame niekde do kapitánovej miestnosti, kde ma budú spovedať, potom bude nasledovať vysvetľovanie, dohadovanie, malý úplatok a som z toho vonku. Moja teória policajného výsluchu sa nepotvrdila. Vojak otvoril s vrzgotom plechové dvere, prehrabal sa v jednom z obúchaných drevených šuplíkov a do pasu mi otlačil malú pečiatku so svojim podpisom:

– Vitajte v Mali – s priateľským úsmevom mi podal pas a zodvihol ruku na pozdrav.

Vyšiel som pred halu, kde sa v hlúčiku rozprávalo niekoľko tmavých taxikárov, odetých v krátkych vypravených košeliach, tesilových nohaviciach a vyčaptaných kožených sandáloch. Len čo ma zočili, prebrali sa z nudnej letargie a s vášnivým pokrikom sa ku mne rozbehli. Obkľúčili ma ako prepadové komando:

– Mesie! Mesie! Peniaze? Hotel? Chcete do mesta? Dám vám najlepšiu cenu… Poznám lacný hotel v centre… – padala ponuka za ponukou ako na veľkej aukcii a už mi aj ťahali ruksak všetkými smermi. Nepomáhali moje prosby, odmietanie, gestikulácia. Kričali, sácali seba aj mňa. Boli ako v amoku. Nakoniec som zareval do tmy:

– No!!! – Muži sa akoby spamätali. Odstúpili.

– No! – zopakoval som miernejšie, aby si naozaj uvedomili, že mám iný plán. Vytrhol som im z rúk môj ruksak, prehodil si ho cez ramená a odkráčal z ich dohľadu. Začal som si vyčítať, že som odmietol ponuku chalanov, ktorí chceli pre mňa prísť v noci na letisko… Už som mohol ležať v posteli a spať. Bol som tak strašne unavený… Napadlo mi, že v noci by ešte mohlo niečo letieť z Mali a odletová hala môže byť stále otvorená… Prešiel som niekoľko desiatok metrov a skúsil otvoriť jej obúchané presklené dvere. Boli otvorené.

Na radoch kovových lavíc pospávalo niekoľko bezdomovcov. Silno odfukovali zabalení v špinavých háboch. Jedna z lavíc v prvom rade bola prázdna. Neviem, či si niekam odskočil nejaký bezdomovec, ale neváhal som ani na sekundu a obsadil ju. Zložil som si batoh pod hlavu a natiahol sa cez dlhú lavicu. Ostávalo mi päť hodín čakania. Nechcel som a ani nemohol spať. V takej „spoločnosti“ som musel byť stále v strehu, aby som bez problémov prečkal do rána. Brašňu s fotoaparátmi som si priviazal o telo a zakryl sa košeľou pred dotierajúcimi moskytmi.

Čas sa vliekol ako keď sa dostanete do dvadsať kilometrov dlhej dopravnej zápchy. Nespal som už viac ako dva dni… Telo mi v ležiacej polohe začalo automaticky vypínať všetky svaly, zmysly, rozumové funkcie. Očné viečka mi oťaželi, nebolo v mojich silách ich už viac udržať. Odchádzal som do ríše spánku… Ruky, nohy som mal akoby zviazané tuhými povrazmi. Zaspal som tvrdo ako poleno!

Stretnutie

Spal som tuho, schúlený na tvrdej lavici, ponorený do afrického sna.

Prebral som sa až za svitania. Väčšina lavičiek zívala prázdnotou. Zľakol som sa a prudko vstal. Ruksak bol v poriadku, brašňa s fotoaparátmi tiež, vrecká mi nikto nevybielil. Vydýchol som si. V hale sa už motalo niekoľko cestujúcich, z mikrofónu sa ozývali prvé hlásenia o letoch, otvárali sa malé bufety s novinami a kávou.

Bolo krátko po siedmej, keď sa vo dverách objavila mohutná, dvojmetrová postava so známou tvárou – Heňo. Obidvom nám zaihral úsmev na tvári. Nasledovali priateľské objatia, prvé zmätené otázky a už sme si aj razili cestu do centra Bamaka.

Chalani si našli útulný hotel v tichej štvrti mesta. Nestihol som sa ani rozhľadieť a razom sa spustila živá debata. Otázka striedala otázku na jednej i druhej strane. Vzrušenie zo stretnutia bolo také silné, že sme plietli témy, nedopovedali vetu a už skočili na inú tému… Ich zaujímalo ako je doma a mňa zas ako v Afrike. Medzi rečou som rozviazal veľký ruksak a na stole sa objavili slovenské poklady – klobása, slanina a veľký oštiepok. Čo viac si človek môže v Afrike, tisíce kilometrov od domova priať?

Hneď po raňajkách začali Heňo s Matúšom baliť svoje expedičné auto a ja som sa rýchlo pobral na Mauretánsku ambasádu. Nízka štvorcová budova, obohnaná betónovým múrom, sídlila v tichej, upravenej štvrti Hippodrome. Pôsobila zanedbane, akoby sa roky o ňu nik nestaral. Na zemi pred dverami posedával starý muž a popíjal čaj. Keď som sa priblížil, lenivo vstal a z povinnosti sa spýtal, čo potrebujem. Na to mi ukázal rukou, že smiem vstúpiť a opäť sa usalašil na zaprášenej zemi.

Vstúpil som do rozľahlej prázdnej haly, kde na stenách viselo niekoľko ošumelých kresieb Tuarégov a hrbatých tiav. Jedny z mnohých dverí obklopujúcich halu boli pootvorené. Zaklopal som. Vo dverách sa objavili razom dvaja muži – milí, príjemní, usmiati. Rýchlo som vypísal žiadosť na víza do Mauretánie, zaplatil nevyhnutný poplatok 14 000 malijských frankov a už som sa vznášal v oblakoch, ako som to všetko rýchlo vybavil. Až mi to nešlo do hlavy.

Vybavovanie víz je rutina, bezproblémová záležitosť, len to má vždy jednu tienistú stránku – trvá to večnosť. Ak všetko dobre ide, čakáte „len“ niekoľko hodín. To je ten lepší prípad. V horšom dostanete víza až o niekoľko dní či týždňov. Všetko závisí len od jedinej skutočnosti – ako sa jeho excelencia, pán veľvyslanec, vyspal a či má, alebo nemá náladu pridať svoj podpis na vypísané tlačivá. Majú to tí veľvyslanci raz „ťažký život“!

Jeden z mužov niekam odišiel aj s mojim pasom. Zakrátko bol späť:

– Príďte o dva dni, budete mať všetko nachystané – opäť sa usmial a začal mi podávať ruku na rozlúčenie. Celý som zmeravel:

– Aké dva dni, preboha? Veď chalani na mňa už dva dni čakajú a teraz majú ďalšie dva? To nepripadá do úvahy! – ihneď som začal vyjednávať. Muži sa krútili, kývali hlavami, mračili čelá, krčili ramená. Po polhodine presviedčania, vysvetľovania a bedákania som skrátil termín pridelenia víz na jeden deň.

– To nestačí… Je to pridlho… Víza potrebujem hneď! – nahlas som si dodával odvahu na ďalšie kolo presviedčania. Začal som znovu trúfalo vysvetľovať, že víza musím mať do pár hodín:

– Odchádzame na sever… Čaká ma tu zvyšok expedície… Nemôžem už viac čakať… – Zabralo až to, keď som si vymyslel malú lož, že letím za pár dní domov a nemôžem v Bamaku už ostať ani hodinu, inak nestihnem lietadlo.

Zamestnanci ambasády sa na seba pozreli, akoby sa rozprávali očami. Bol to len letmý pohľad, ale mne sa zdalo, akoby trval celú večnosť. V tom ponurom tichu ošarpanej kancelárie s fľakatými stenami, jedným stolom, na ktorom sa váľali porozhadzované papiere, starý písací stroj, niekoľko pier a pečiatok, sa za sprievodu hučania starého ventilátora odohrával boj s časom. Vtom sa muži ako na povel postavili:

– Skúsime, čo sa dá robiť, ale šanca je malá…

Pokiaľ požadujete v Afrike od úradníka, policajta, alebo bežného predavača na trhu niečo obvyklé, čo vykonáva bezo zmeny celý život, je to v poriadku a nenarušíte tak jeho životný rytmus. Ak ale skúsite niekoho tlačiť do toho, na čo zvyknutý nie je, čo mu nikto nenalinajkoval, alebo čo by mal urobiť rýchlejšie, ako je „dobrým“ zvykom Afriky, ľudia sa dostávajú do stresu, opantá ich zmätok, panika a nevídaný chaos.

Vyšiel som z kancelárie a ostal stáť vo veľkej prijímacej hale. Teplo začalo byť neúprosné. V budove bolo ako v rozpálenom skleníku a ja som od toho tepla upadal, strácal chuť do života. Jediné, čo ma ako tak držalo v nálade bola skutočnosť, že malá, zelená knižka so slovenským znakom na vrchnej strane rozbehla na africké pomery nevídanú akciu.

Moje víza rozhýbali lenivú byrokratickú mašinériu, ktorú zabezpečovalo šesť spiacich úradníkov. Raňajší šok aký ešte nezažili! Museli odložiť noviny, prestať piť kávu, čaj, zložiť nohy zo stola a postarať sa „až“ o jednu pečiatku do môjho pasu. Ťažko vstávali z vysedených kresiel, pomaly sa preberali, z nohy na nohu prechádzali s mojim pasom, fotkami a tlačivom z jednej kancelárie do druhej. Kráčali pomaly, lenivo. V znudených tvárach sa im zračil dôležitý výraz, akoby som ich žiadal o politický azyl či niečo extrémne nevídané a dôležité.

Čakal som nekonečné dve hodiny. Každou minútou sa hala napĺňala horúcejším vzduchom, premieňala sa na kováčsku vyhňu. Už doobeda prekročila stupnica teplomera 40° C! Nedalo sa mi poriadne dýchať, pot mi stekal cícerkami po celom tele. Nezafúkal ani ten najmenší vánok.

Zrazu sa v tomto nevídanom chaose, ktorý vznikol po mojom príchode, objavila vo dverách žena. Už na prvý pohľad to bola veľká dáma. Veľká nielen pre to, že mala vari meter deväťdesiat a sto tridsať kíl. Vypadala, akoby prišla z nejakej obrovskej africkej slávnosti. Svojím zovňajškom budila dojem šľachtičnej. Na hlave pestrofarebný turban, na ušiach zlaté náušnice, krk zdobili mohutné zlaté reťaze. Odeté malá šaty po zem, ktoré žiarili farbami, vzormi a všemožnými ornamentmi. Len čo vošla do budovy, zmätok sa zastavil. Ľudia prestali nezmyselne chodiť od dverí k dverám a sústredili sa len na gestá „veľkej“ ženy. Zo živej debaty som vyrozumel len to, že je tu beloch, ktorý potrebuje okamžite víza. Veľvyslankyňa sa na mňa pozrela a bez slova odkráčala do svojej kancelárie.

Pohyb na chodbe sa po jej odchode úplne zastavil. Ľudia opäť pili kávu s nohami na stole, ležérne telefonovali s priateľmi, hľadeli bez pohnutia na neurčitý bod, alebo sa len tak nedbalo vyvaľovali v potrhaných kreslách pod prúdom vzduchu z ventilátora. Už nemuseli sami rozmýšľať, nič riešiť, alebo Boh chráň o niečom rozhodovať. Všetko ostalo na „veľkú“ ženu. Každý sa čoskoro vytratil pod koruny stromov, kde prefukoval slabý vánok. Úradníci ležali na holej zemi, akoby mali za sebou hodiny ťažkej práce. Mne neostávalo iné, len tvrdošijne čakať a dúfať, že veľvyslankyňa poruší diplomatickú „tradíciu“ a víza mi dá hneď.

Zo zamyslenia ma prebralo otvorenie dverí:

– Poďte – mávol na mňa jeden z úradníkov a v tvári sa mu zračil priateľský úsmev. Utrel som si prúdy potu z tváre a vošiel do prijímacej miestnosti. Všade boli kopy papierov, poprekladané pohárikmi s čajom, jedlom, prastarými počítačmi. V kúte ležali na zemi zaprášené písacie stroje, ktoré doslúžili už pred pár rokmi, ale stále ich nemal kto odpratať. Úradník otvoril môj pas, ktorý už niekoľko hodín nezmyselne koloval po celej ambasáde, vtlačil na jeho čistú stranu pečiatku a odobral sa s ním do vedľajšej miestnosti. Vrátil sa razom späť a pas mi podával:

– Máte veľké šťastie, tu sú vaše víza, príjemný pobyt v Mauretánii…

Chalani medzičasom pobalili všetky veci, ktoré mali po ťažkom prechode Mauretániou porozhadzované kade-tade a upravili auto. Úprava auta bola nevyhnutná, ak malo pojať troch ľudí. Jeep bol dvojmiestny a navyše aj špeciálne prispôsobený na expedíciu práve pre dvoch. Našťastie v zadnej časti auta bol priestor na spanie, ktorý za jazdy zapĺňalo množstvo vybavenia. Teraz sa muselo vojsť do auta všetko aj so mnou. Nebolo to jednoduché, ale nakoniec sa všetko podarilo. Heňo a Matúš sedeli vpredu, ja som ležal natiahnutý pod strechou auta, obklopený kopami batožiny.

Som zvyknutý na cestovanie v zlých podmienkach, a tak mi toto miesto, na ktorom som nakoniec prešiel s chalanmi tisíc kilometrov, nepripadalo až tak strašné, ako sa zdalo na prvý pohľad. Pravdou je, že ak sme cestovali počas obeda, ležať pod rozpálenou strechou, kde sa nedalo ani pohnúť, otočiť na bok, či nejako zmeniť polohu, bolo chvíľami utrpenie. Chalani sa všemožne snažili mi toto horúce miesto ochladiť prievanom, ale aj ten sa časom stal neúčinný, keď teplota v tieni vystúpila na 46° C!

Človek je tvor prispôsobivý a zvykne si na všetko. Tak som si zvykol aj ja a naučil som sa nehybne ležať v aute niekoľko hodín a bdieť v polospánku, kým sme nezastavili. Napriek všetkému som bol veľmi šťastný, že som sa viezol s priateľmi, ktorí sa museli sami uskromniť a som im za to dodnes vďačný – Kadovia, ďakujem!

Bamako a „cadeau“

Aj keď sa to na prvý pohľad nezdá, Mali ako štát nie je malý – patrí mu tretia priečka čo do rozlohy štátov celej Afriky. Žiaľ obsadzuje aj popredné miesta v rebríčku chudoby nielen afrických štátov, ale aj celého sveta. Je to vnútrozemský štát a najdôležitejším zdrojom obživy je stále rybolov a jednoduché poľnohospodárstvo, ktoré sa neustále trápi s veľkým suchom.

Hlavné mesto Mali, Bamako, má veľmi príjemný „feeling“ provinčného mestečka. Tak trochu mi pripomínalo ugandskú Kampalu. Je to relatívne pokojné, príjemné mesto, ktoré nie je ani zďaleka také chaotické, ako iné africké hlavné mestá. Zrejme je to tým, že v Mali sa riadia dopravnými predpismi a značkami, čo sa dá povedať len o zlomku afrických krajín, kde červená nič neznamená a policajt uprostred križovatky je považovaný za exhibicionistu a čistého samovraha.

Kto by v hlavnom meste takého veľkého štátu, akým Mali je, hľadal vysoké budovy, hotely, úrady, bol by sklamaný. Ulice obklopujú zväčša nízke domy, pričupené v tieni stromov, obrastené zelenou vegetáciou. Mesto križujú kvalitné asfaltové cesty, po ktorých sa preháňajú tisíce mopedov, malých motoriek, valia sa prúdy áut a dodávok. Stačí malé zaváhanie niektorého z vodičov a už sa tvorí zápcha. Žlté taxíky poznačené mnohými jazvami cestných kolízií trúbia, vodiči nadávajú, mávajú rukami z okien, chodci a motorkári kľučkujú pomedzi ne. To ihneď využívajú pouliční predavači telefónnych kariet, hrebeňov, vreckoviek, novín a všakovakého iného tovaru naukladaného na hlavách.

Rušné centrum mesta tvorí niekoľko veľkých štvrtí s murovanými budovami, hektickými tržnicami, kde panuje zmätok, trúbenie, chaotické pobehovanie ľudí. Bamako je aj mestom stoviek chatrčí a jednoduchých príbytkov, ktoré sa krčia v prostých štvrtiach, rozptýlených po celom meste. Tam už asfalt na ceste nenájdete. Cesty pokrýva len hrubá vrstva červeného prachu tehlovej farby, ako tá najkvalitnejšia antuka na tenisovom dvorci. Každé auto, ktoré ňou prejde, rozvíri prach do veľkých, nedýchateľných mrakov, ktoré sa zakrátko rozptýlia na všetky strany a bez milosti všetko pokryjú hrubou vrstvou.

V uliciach Bamaka

Bamako je jedna veľká tržnica

Bamako je rozťahané do všetkých strán a prejsť ho celé zaberie množstvo času. Stredom prechádza najdôležitejšia rieka krajiny – Niger, ktorú pretínajú dva dlhé mosty. Niger je pomalý, zato mohutný tok. Napája vlahou polia a plantáže celej krajiny. Je to najdôležitejšia rieka celej Západnej Afriky, po Níle a Kongu tretia najväčšia na kontinente (4180 km). Napriek tomu, že rieka pramení v Guinei, len dvesto štyridsať kilometrov od oceánu, tečie dosť proti logike veľkým oblúkom na východ, akoby späť do vnútrozemia. Prechádza vyprahnutou Saharou, krajinami Mali, Niger, Benin a končí v Nigérii, odkiaľ sa konečne vlieva do Atlantického oceánu. Dodnes na severe rieku Niger miestni volajú Joliba, Veľká rieka. Tuarégovia žijúci v strednej časti toku rieky, na severe Mali, majú pre Niger svoj názov Gher n Gheren, skrátene Ngher – Rieka Riek, z ktorého pravdepodobne pochádza aj dnešný názov Niger. V Nigérii na spodnom toku rieky Niger nazývajú Quorra.

Byť v Bamaku a nezájsť k rieke by bolo hriechom. Je to svojský farebný svet, kde prichádzajú tisíce ľudí, aby oprali bielizeň, nachytali ryby, okúpali sa, alebo umyli motorky. Z mosta to vyzerá ako na obrovskom farebnom trhu – brehy Nigeru pokrýva porozkladané pestrofarebné oblečenie – bielizeň, košele, šaty, nohavice, farebné látky, ktoré sa sušia na silnom poludňajšom slnku, vo vode sa trblietajú stovky motocyklových tátošov, ktoré ich páni leštia ako pred veľkými pretekmi a v diaľke rybári pracne posúvajú svoje drevené člny dlhými bidlami proti prúdu rieky.

Malijčania sú veľmi milí, dobrí ľudia. Pred pár rokmi sa dalo o nich ešte povedať, že sú jedni z najčestnejších, ale to už dnes neplatí. Prílivom prisťahovalcov sa zmenili aj oni a drobné krádeže sú v hlavnom meste na dennom poriadku. Mám sám jednu nezabudnuteľnú skúsenosť, na ktorú si vždy s úsmevom spomínam.

V stredoafrických krajinách má každý darček pre ľudí obrovskú cenu. Jednoduchí ľudkovia, ktorí celý život nosia jednu košeľu a jedny nohavice sa potešia aj tej najobyčajnejšej veci, ako je prázdna plastová fľaška, či lacný zapaľovač. Tieto veci sú pre nich nedosiahnuteľné. Preto vždy na svoje cesty beriem z domu poriadnu zásobu zapaľovačov, pier, malých darčekov, cukríkov, korálok a všakovakých iných drobností. Tieto drobnosti mi často pomáhajú v neriešiteľných situáciách, keď už dôjdu slová, alebo keď sa chcem niekomu odvďačiť za pomoc. Nosím ich však aj pre tých, ktorí mi nepomohli, nič odo mňa nechcú, ale ja im chcem spraviť radosť.

Koniec ukážky

ISBN: 978-80-971510-0-3

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Kto by nemal čítať túto knihu

Smerom na západ

Stretnutie

Bamako a „cadeau“

Tiráž