Dardaria

Ako sa stať geekom

a nezblázniť sa

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Marián Kubicsko

Dardaria – Ako sa stať geekom a nezblázniť sa – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2019

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

01

Ak nie si športovec, si šprt. Ak nie si šprt, si nula.

Jeho život sa zmenil v deň, keď sa na chodbe školy zrazil s tým bezvýznamným dievčaťom.

Stop, odznova.

Jeho život sa nezmenil v deň, keď na chodbe vrazil do tej niktošky, ale už dávno predtým, keď mu zomrela mama a s otcom ostali sami. A pravdepodobne by na dievča zabudol, teda určite by naň zabudol, ak by ten deň nepatril k najhorším, aké kedy zažil.

Nestíhal. Každé ráno prichádzal do školy neskoro, no v poslednom čase pravidelne meškal aj na tréningy, ktoré boli trikrát do týždňa, vždy počas nultých hodín. Pozdravil vrátničku, tá mu niečo odvrkla a prinútila ho ísť sa prezuť do šatne. Okolo tried prešiel krokom, čo bolo, samozrejme, zbytočné, lebo sa v nich ešte neučilo, ale pani vrátnička je pani vrátnička, a ak by začula, že beží, bolo by zle. Kvôli tomu prišiel o drahocenné sekundy. Otvoril dvere do športového pavilónu a z tohto miesta sa rozbehol tak rýchlo, ako len dokázal. A že to muselo byť extra rýchlo, dokázalo hlasné au, keď do niekoho vrazil. Dotyčnú chuderu odhodilo k stene a zošity, ktoré držala v rukách, sa rozleteli na všetky strany.

„Nevieš dávať pozor!“ zavrčal na ňu, no zastavil sa a pomohol jej vstať.

„Jéj, Oskar! Ahoj!“ zatancovala veľkými mihalnicami a v momente zabudla, že sa udrela do ramena.

„Ponáhľam sa!“ Pustil jej ruku a chcel trieliť preč.

„Ja viem. Na florbal. Už pomaly končia. Hádam stihneš. Nie ako minule.“

To ho prinútilo otočiť sa.

„To čo má znamenať? Ty ma sleduješ?“ Nahodil podozrievavú grimasu.

„Nie! Ja len... ale nič!“ Chvatom začala zbierať rozhádzané zošity.

„Ty ma sleduješ?“ zasmial sa.

Bol najlepším florbalistom v škole. Patril medzi špičku v celom kraji a riaditeľ prestížneho športového gymnázia v hlavnom meste ho presviedčal, aby k nim prestúpil. Už dávno sa prestal diviť, že po ňom dievčatá vrhajú zaľúbené pohľady. Ale že ho bude špehovať aj táto? Nízka, mastné čierne vlasy, prsia nikde. Väčšinu tváre jej zaberali okuliare s hrubým rámom, čo bolo šťastie, lebo dokázali zakryť množstvo škaredých pupákov.

„Už musím ísť. Čau!“ Ešte si ju premeral pohľadom, kývol a uháňal ďalej.

„Aha... áno... ahoj!“ začala koktať. „A inak... Daj si naňho pozor. Dnes nemá dobrú náladu.“

Myslela tým trénera, ktorý práve v ten deň hulákal na všetko a všetkých. Výstrahu už ale Oskar nepočul. Zanikla v hukote telocvične, keď otvoril dvere.

A to bola asi chyba. Možno by sa správal inak.

„Teba tu už nechcem ani vidieť!“ privítali ho trénerove slová.

„Ale, tréner, nesrandujte!“ v tej chvíli bol ešte veselý.

„Ja že sradujem? Vyzerám tak, že by som práve povedal vtip?“

Nevyzeral. Skôr pripomínal rozbesneného buldoga s penou okolo papule, ktorému niekto strelil broky do zadnice.

„Skôr si myslím, že ty si zo mňa robíš dobrý deň! Dva dni do zápasu a slečinke sa neráči prísť. To je zábava, čo?!“

„Len som trocha meškal,“ preglgol nasucho chlapec.

„Trocha? Ty si nemeškal, zlatý môj! Ak niekto mešká, tak v najhoršom prípade dorazí po rozcvičke. Ty si neprišiel vôbec!“ zreval naňho.

Všetci ostatní, čo boli v hale, zaraz otočili svoje pohľady a priam zamrzli v pohybe. Loptička sa dokotúľala do rohu, dvom chalanom z rúk vypadli hokejky a jeden blondiačik sa šmykol. Nastalo úplné ticho.

„A už ani neprídeš!“ soptil tréner. „Prac sa do šatne, vezmi si svoje veci a už sa nevracaj! Nikdy!“

„Nikdy?“ Oskar si myslel, že zle počuje.

„Nikdy!“ trénerov hlas bol neoblomný.

Otočil sa. Zvesil hlavu a urobil krok k dverám. Potom ďalší. A ešte jeden.

Chalan, ktorému vypadla hokejka z ruky, ju zdvihol. Ďalší sa náhlil k oranžovej loptičke, no ostatní sa stále dívali na odchádzajúceho Oskara. Bol to nepríjemný pohľad. Vyzeral, akoby sa práve vrátil z prehratého zápasu. Zhrbený, rozklepaný.

No zrazu sa vzpriamil, otočil sa a pozrel sa mužovi do očí.

„Takže vy ma vyhadzujete?! Mňa? Veď som vám vyhral všetky zápasy. Všetky! Počujete?! A uvedomujete si, že bezo mňa ste ničím? Celý tento tím. Oni nevedia hrať! Nikto z nich. Prehrajú aj so škôlkarmi!“

Vtedy si uvedomil, čo vlastne povedal. Ako všetkých urazil, no tie slová sa už nedali zobrať späť.

„A sobotňajší zápas bude fiasko,“ pokračoval. „Bezo mňa. Viete to. Všetci to vedia. Ale vy ma vyhadzujete. A ja pôjdem. A nevrátim sa. Ani kebyže ma na kolenách prosíte. Nevrátim!“

S poslednými slovami vybehol von a nebol prekvapený, že mu začali slziť oči.

Pred prvou hodinou býva v škole rušno. Hluk v triedach je taký, že ani zábudlivci nemajú veľkú šancu dokončiť si domáce úlohy. Všade sa rozpráva, kričí, dievčatá občas pištia, chalani sa obhadzujú papierom, dokonca aj banánmi či sladkosťami, čo im rodičia pribalili na desiatu. Učitelia, ktorí majú na chodbách dozor, sú nervózni, občas na niekoho zvriesknu a dúfajú, že sa ich študenti začnú správať ako ľudia.

Oskar sa v tom ruchu stratil. Nik si nevšímal jeho začervenané oči. Keď si sadol do lavice, sused mu začal rozprávať o nejakom filme, čo včera pozeral, a na zošite mu pristál pokrkvaný lístok. Nikto netušil, že vynadal trénerovi a že ho vyhodili z florbalového tímu.

Ak nie si športovec, si bifľoš, hovoril si v duchu. Ak nie si ani bifľoš, potom si nula.

Bifľoš nebol. A už pár minút nebol ani športovec. Baby sa za ním už nebudú otáčať, učiteľ slovenčiny prestane privierať oči nad jeho výsledkami, o angličtinárke ani nehovoriac. Tento cudzí jazyk mu je vzdialený asi viac než Afričanovi severný pól.

Už nie je športovcom, stal sa nulou. Stal sa jedným z tých, ktorým sa doteraz vysmieval.

Zobral do rúk pokrčený papier a rozbalil ho.

Večer sa stretneme pri betóne a potom ma zoberieš do kina. O desiatej musím byť doma, foter by ma strieskal. Aďa.

Pozrel sa na dlhovlasú dievčinu, ktorá stála v skupinke debatujúcich báb. Všimla si ho, usmiala sa a kývla mu tak okato, že si to musela všimnúť celá trieda.

Chodili spolu. Už mesiac. A mesiac už o tom každý vedel. Andrea to hneď povedala kamarátkam, kamarátky ďalším kamarátkam a jemu to neprekážalo. Chodil predsa s najkrajšou babou v škole, tak prečo by to mal skrývať?

Večer sa stretneme pri betóne... Betónom myslela betónový bunker ešte z druhej svetovej. Nachádzala sa na malom kopčeku a bol odtiaľ krásny výhľad. V lete ju navštevovalo množstvo párikov, bola však zima a stretávali sa tam iba oni dvaja. Zvykli sa držať za ruky, bozkávať sa, ale iba krátko. Andrea nechcela mať rozliate pery. Potom išli do čajovne alebo do kina. Ako dnes večer.

Oskar zneistel. Ako jej vysvetlí, že ho tréner vyhodil?

Zazvonilo. Podaktorí si sadli, iní do seba tlačili raňajky, ruch neprestal, ani keď vošla matikárka.

„To bude deň,“ zamrmlal Oskar.

Matiku neznášal.

Chýr sa rozniesol až počas druhej hodiny. Najprv si spolužiaci ostošesť šepkali, potom sa naňho otočilo zopár očí. A potom viacero. Šepkanie prešlo v hlasitý hovor.

„Ale, kľúúúd, študenti! Nechajte Benyho dorátať. Alebo chcete, aby som vám tento príklad dala na písomku? Hneď a zaraz?!“

Hneď a zaraz – stále sa im takto vyhrážala. Našťastie nikdy neprešla k činom. Ale aspoň všetci zmĺkli, aj keď po Oskarovi poškuľovali. Dokonca aj kučeravý Beny pri tabuli sa naňho pozeral.

„Aj ty, Beny?“ vzdychol si nahlas.

Beny bol bifľoš. A geek. A... a všetko ostatné. Nerd, šprt, otaku – sedeli naňho všetky moderné pojmy, ktoré Oskarovi nič nehovorili. Mal poriadny frňák, vlasy hustejšie než kožuch perzskej mačky a výzor preľaknutého morčaťa. Patril medzi najlepších študentov školy, no, čo bolo viac než zaujímavé, obľúbil si Oskara.

Omyl – Oskar si obľúbil jeho.

Beny mal istý čas problémy s jedným nasypaným kulturistom z vedľajšej triedy. Musel mu nosiť desiate a tak. Oskar si s nabúchancom rýchlo poradil. Stačilo ho poklopať po ramene a hneď skrotol.

S Oskarom sa nebolo radno zahrávať.

Odvtedy mal Beny od svalovca pokoj. A na oplátku mal Oskar vždy hotové domáce úlohy z angličtiny.

Počas ďalšej prestávky sa stal témou číslo jeden. Celá škola o ňom hovorila. Aspoň si to myslel a pravdepodobne nebol ďaleko od pravdy. Všetci v jeho blízkosti šepkali, kamaráti sa k nemu nepriznávali a mladší naňho dokonca ukazovali prstom, keď vyšiel na chodbu.

„Stretko dnes platí?“ odtiahol Andreu preč od ostatných dievčat.

„Hm,“ pokrčila nosom.

Oskar sa snažil tváriť, že je nad vecou, že ho vôbec nezaujíma, čo si o ňom myslia ostatní. No z Andreinho neurčitého vzdychu zostal rozčarovaný.

„Čo znamená to hm? Chceš povedať, že neprídeš?“

„Ja neviem.“

„Čo nevieš?“

Už pre teba nie som dosť dobrý, lebo ma vyhodili z florbalu? chcel sa spýtať, no slová mu odmietali vyjsť z úst.

„Dobre. Prídem,“ pritakala. „Ale o desiatej musím byť fakt doma.“

„Dobre, dobre!“ prikývol a v hlave mu vírilo množstvo myšlienok. Ako ju večer presvedčí, že sa jej oplatí ostať s ním? Bude musieť byť extra romantický alebo jej bude musieť zaklamať, že pôjde za trénerom a ospravedlní sa mu. To však fakt nemá v úmysle.

„Takže o piatej. Pri betóne,“ usmial sa na ňu. „Budem ťa tam čakať.“

„No. Dob...“ nedokončila, lebo Oskara niekto zozadu potľapkal po pleci.

Otočil sa s nahnevaným výrazom. Vždy nahodil nahnevaný výraz, keď ho ktosi vyrušil v Andreinej prítomnosti.

„Oskar!“ Stál za ním nosatý, vlasatý Beny.

„Čo je?“ zavrčal.

„Tu máš anglinu,“ podal mu pracovný zošit. „Urobil som tam zopár chýb, aby profka nemala podozrenie, že som ti to písal ja.“

„Aha,“ hlas mu zmäkol. „Ďakujem.“ Beny patril medzi ľudí, ktorým sa vždy poďakoval. „Už som si myslel, že aj ty sa na mňa vykašleš.“

„Nie, ale...“

„Ale?“ Oskar sa mu zadíval do očí. Už konečne povedz, že som debil a že mi nebudeš robiť úlohy. Že so mnou nechceš mať nič spoločné, lebo som nula a už ťa nemôžem ochraňovať pred grázlami, čo rýpu do všetkých geekov v škole, pomyslel si.

„Ale myslím, že si to prehnal,“ dokončil Beny svoju vetu.

„Prehnal? Čo tým myslíš?“

„O trénera nejde. Ten si to zaslúžil. Možno si mohol byť jemnejší, ja som tam nebol, tak neviem. Ale ostatní sa na teba hnevajú. Kvôli tomu, čo si o nich povedal. Ako si ich zhodil. Prišiel si o kamarátov.“

„To dám do poriadku,“ zaškeril sa naňho. „Ešteže mám teba.“

„Ja nie som tvoj kamarát,“ odvetil mu Beny. „Ja mám iných kamarátov.“

A Oskar zostal zarazene stáť. Hlavou mu preletela myšlienka, že by nebolo zlé dať Benymu po papuli. Aspoň facku za to, čo práve povedal. No dnešný deň bol už aj tak dosť zlý, načo to zhoršovať.

„Ja to napravím...“ zaklamal Oskar a otočil sa k svojej frajerke.

Začnem s ňou, chcel povedať, no Andrea už pri nich nebola.

02

Keď nemáš kamošov, zapni počítač.

Bola zima, až prašťalo. Oskar si zabudol rukavice a teraz dýchal na skrehnuté prsty, no z úst mu vychádzala studená para, ktorá mu ruky nedokázala zohriať. Až na čiernu večernú oblohu bolo všade bielo. Január ako má byť. Pod kopcom sa krčili nízke domy potiahnuté snehovou polevou, vzdialené sídlisko vyzeralo byť krajšie, než v skutočnosti bolo, a stred mesta na opačnej strane s množstvom kostolných veží, svetiel a vianočnej výzdoby, ktorú zabudli zvesiť, nabral rozprávkový nádych.

„V zime má byť zima!“ vyhlásil sám pre seba chlapec a pošúchal si studené dlane. „Ale trocha tepla by mi vôbec nevadilo.“

Meškala. Vždy chodila neskoro, no dnes to akosi trvalo. Alebo bola teplota viac pod bodom mrazu. Oskar sa opieral o polorozpadnuté guľometné hniezdo a uvažoval, čo jej povie. Ako si vyžehlí svoje zlyhanie.

Zlyhal? Nemyslel si to.

Povedal pravdu? Áno.

Možno nemal vykríknuť, že bez neho bude celé družstvo stratené, no pravda to bola. Vedeli to všetci. A keby mohol prestúpiť na športovú školu, teraz by sa netrápil. Možno by sa vykašľal na Andreu. Oprava, určite by sa vykašľal na Andreu a našiel by si stonásobne krajšiu a lepšiu babu.

Ak by mohol.

Ale nemôže.

Blížila sa k nemu nejaká dvojica. Zavalitý chalan a dievča o pol hlavy vyššie od neho. Viac zaregistrovať nestihol, lebo spoza rohu vyšla Aďa.

„Ahoj!“ pozdravila a nastrčila líce.

Pobozkal ju.

„Iba na líce?“ prekvapene sa spýtal.

„Lebo si debil,“ odpovedala bez rozpakov.

„Prečo?“ Chcel jej dať bozk na pery, no odtiahla sa.

„Myslel si aspoň trocha na mňa, keď si sa nechal vyraziť?“

„Čo to má s tebou spoločné?“

„Čo to má so mnou spoločné?“ zdvihla nos. „Všetko! Všetko to má so mnou spoločné. Ako teraz pred babami vyzerám? Ako nejaká ťuťka, ktorá chodí s úbožiakom.“

„Ty ma považuješ za úbožiaka?“

„A nie si? Tváriš sa ako veľký frajer, ako ten najväčší športovec, a keď ťa vyhodia, tak si...“

„Ale prestaň!“ Nemal chuť sa s ňou hádať. Dnes nie. Ako povedal Benymu – dá to do poriadku. Chcel to dať do poriadku aspoň s Andreou.

„Mal si odísť,“ pokračovala. „Vtedy, keď ťa volali na tú školu. Mohol si byť inde, mohol si byť niekto...“

Ak by som vtedy, ešte začiatkom školského roka, odišiel, neboli by sme spolu. Už by som mal inú a o takú malomestskú kravu, ako si ty, by som ani nezakopol, mal chuť jej vykričať.

Ale nevykričal.

„... ale teraz si nikto. A budeš dovtedy, kým si to tréner nerozmyslí a neprijme ťa späť.“

„Ja sa k tým idiotom nevrátim,“ vyhlásil Oskar rozhodne.

Zarazila sa. Možno ju to prekvapilo, možno čakala práve toto vyhlásenie.

„A ja už s tebou nechcem mať nič spoločné.“

Oskarovi sa zatmelo pred očami. Musel párkrát zažmurkať a pomaly vydýchnuť. Srdce mu búšilo tak, že ho bolo počuť aj pod hrubou bundou.

„Ty sa chceš so mnou rozísť? Kvôli takej hlúposti?“

„Ja sa chcem s tebou rozísť práve kvôli takej hlúposti. Lebo si hlupák a s hlupákmi nechodím. A s tebou si už znova nezačnem, ani kebyže sa vrátiš k florbalu.“

„Lebo...?“

„Lebo tu má mňa!“ zrazu sa pri ňom ozvala mohutná postava.

Prvý úder išiel mimo. Zaťatá päsť rozrazila studený vzduch a obtrela sa o jeho ucho. Nanešťastie, Oskar sa nestihol spamätať z prekvapenia a ľavačka ho zasiahla priamo medzi oči. Z nosných dierok vytryskla krv a zaliala mu tvár. Z úst mu vyrazil výkrik bolesti a koleno súpera si zamierilo medzi jeho nohy. Našťastie, stihol sa aspoň pootočiť, takže bolesť mu vzbĺkla na vnútornej strane stehna.

Oskar spadol na zem. Neudržal sa na jednej nohe a zvalil sa sťa vrece zemiakov. S nosom rozbitým na kašu by sa brániť nedokázal a predpokladal, že tomu nabúchancovi, ktorý ho napadol, to stačilo.

Mýlil sa.

Špička čiernej topánky mierila na brucho a Oskar nadobudol pocit, že mu nielen prerazila žalúdok, ale aj dolámala chrbticu. Pri druhom kopanci zachytil útočiacu nohu rukami. Silák však pokračoval ďalej.

A Andrea sa prizerala. A Andrea sa usmievala.

„Zavolala som si ho, aby ti bolo jasné, že je koniec!“ zvolala. „A aby som mala s kým ísť do kina.“

Veď to je ten istý ozembuch, pred ktorým som ochránil Benyho! napadlo Oskarovi. Musím sa zdvihnúť! Musím! Nech sa tá krava neraduje predčasne.

„Tak čo, Oskárko! Zahráme si florbal?“ škľabil sa svalnáč.

„Zahrá...“ opatrne vstával na nohy, čo súpera zjavne prekvapilo. Nečakal, že by to niekto po jeho ranách dokázal.

„Hej, ty!“ zavrešťal cudzí dievčenský hlas. „Čo robíš? Si sa zbláznil?“

Silák sa obzrel. Uvidel dievča aj s chlapcom, ktorí zamierili priamo k nim. Čo ale nevidel, bola Oskarova pravačka.

Do úderu dal všetku silu. Úplne všetku. Hánky sa zrazili s nosom, dačo zaprašťalo. Nevedel, či sú to jeho prsty alebo nabúchancov nos. Necítil bolesť, len adrenalín, ktorý mu dunel v žilách.

Protivníkova hlava sa stočila, telo mu pri údere priam odletelo a dopadlo do bieleho snehu. Svalnáč sa zdvihol, chytil sa za hlavu, v ktorej mu určite musela pulzovať prudká bolesť. Uvidel, že proti nemu stoja traja. Neznáma dvojica a Oskar. Vzpriamil sa a potom skoro bez artikulácie zamrmlal: „Tak ja padám!“ Z ničoho nič zutekal preč.

„A ty padaj za ním!“ Oskar ukázal prstom na Andreu a unavene sa oprel o betónový múr.

Potom sa zviezol k zemi.

„Ty si nevedel, že s ním chodí?“ zatriasol Beny Oskarom, zatiaľ čo mu neznáme dievča prikladalo na nos studenú snehovú guľu.

„Kto?“

„Andrea. S tým nasypaným debkom.“

„Nie, nevedel,“ Oskar sa pokúsil vstať, no zadok sa mu znova zviezol do snehu. „Odkiaľ som to mal vedieť, keď si mi to nepovedal? A čo tu robíte?“

„Tvoj kamoš je pako,“ prehlásilo dievča a vymenilo krvavú snehovú guľu za čistú.

„Nie je to môj kamoš.“

„Tak mi poviete, čo tu robíte?“ počuť od kamaráta dvakrát za deň, že nie je jeho kamarátom, to sa Oskarovi vôbec nepáčilo.

„Beny si myslel...“ začala.

„Ja som to vedel!“ opravil ju.

„Dobre, Beny vedel, že tu budeš mať nejaký prúser, tak ma presvedčil, aby sme prišli. A poviem ti, nechcelo sa mi. V takejto zime...“

Pozrel sa na ňu. V živote ju nevidel. Tvár biela, že by aj Snehulienka závidela, ústa, ktoré trocha pripomínali ufónca z rozprávky Lilo a Stitch. Nos detto.

„A ty si kto?“

„Zuza,“ odvetil miesto nej Beny. „Volá sa Zuza a je to moja priateľka.“

„Ty máš priateľku?“ uchechtol sa Oskar.

„Čo ti je smiešne?“

Možno by som mal plakať, pomyslel si Oskar, no to je asi jedno. „Čo mi je smiešne? Všetko!“ odvetil. „Ešte nedávno som ja zachraňoval tvoj zadok pred tou horou svalstva a dnes to bolo naopak. Ešte pred chvíľou som si myslel, že mám frajerku, a teraz som sám a ty máš tuto... onú.“

„Zuzu,“ odvrkla. „Ani nie Zuzka, Zuzana a už vôbec nie Zuzanka. Volám sa Zuza.“

„Odkedy spolu chodíte?“ spýtal sa Oskar.

„Odkedy?“ Zdalo sa, že Beny premýšľa. „Asi odjakživa. Od škôlky, tuším.“

„To ma podrž!“

„Od škôlky sa kamarátime,“ spresnila Zuza.

„Tá tvoja Andrea si nabalila hromotĺka hneď po tom, čo sa dozvedela, že už nie si florbalista.“ Beny mu konečne pomohol vstať.

„Krava,“ zhodnotila Zuza.

„Ale šikovná,“ doplnil Oskar.

A tak zostal sám. Bez svojho obľúbeného športu, bez spoluhráčov a s rozbitým nosom, s modrinou veľkosti Európy na bruchu a ďalšou podobnou Austrálii na stehne. Malíček mal opuchnutý a jediná vec, ktorú bral ako pozitívum, bola, že necítil zimu. Bolesť však narastala.

„Čo budeš teraz robiť?“

„Pôjdem domov,“ odvetil Oskar Benymu. Potom začal šmátrať vo vrecku svojej vetrovky, až nakoniec objavil dvojicu pokrkvaných papierov. „Na,“ podal ich svojmu záchrancovi. „Lístky do kina. Nejaká romantická hlúposť. Ja ich už potrebovať nebudem.“

„Vďaka,“ Beny sa prekvapene pozrel na lístky.

Akosi nedokázal uveriť, že Oskar, áno, ten namyslený Oskar, mu niečo dáva.

Samozrejme, vedel, že mu do konca života bude musieť pomáhať s angličtinou, no robil by to aj tak. Aj keď ani nevie, prečo by mu mal pomáhať. No pomáhal by.

„Film sa začína až o deviatej, to máme kopec času!“ usmial sa na svoju priateľku.

„Až o deviatej? Neskoro, nie?“ pokrútila hlavou.

„Jasné, o deviatej,“ na Oskarovej rozbitej tvári sa zjavil mesiačik úsmevu. „Ten čas som vybral naschvál. To aby Andrea dostala od fotra poriadny mazec.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

01

Ak nie si športovec, si šprt. Ak nie si šprt, si nula.

02

Keď nemáš kamošov, zapni počítač.

03

04

05

06

07

08

09

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

E

Q