Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována, uchovávána v rešeršních systémech nebo jakkoliv elektronicky, fotograficky či jinak přenášena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv a nakladatele knihy.

Text and photos © Viliam Poltikovič, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-743-5

JELIKOŽ NEVĚDOMOST MÁ SVÉ KOŘENY

V BOŽSKÉM, JE STEJNĚ ROZSÁHLÁ

A NEOMEZENÁ JAKO POZNÁNÍ SAMO

A VYHLÍŽÍ STEJNĚ SKUTEČNĚ.

PŘI DOSAŽENÍ POZNÁNÍ VŠAK ZMIZÍ.

SETKÁNÍ S TANTROU

Tantra – tajemná, provokující, těžko uchopitelná, kontroverzní, velebená i hanobená, ale především jedinečná, působivá, svobodomyslná a účinná cesta k poznání sebe sama a našich možností. Nejen starověká delfská věštírna zdůrazňuje poznání sebe sama jako prostředek k poznání všeho. V Indii se tak děje velmi systematicky po tisíciletí, proto mě její duchovní poznání vždy přitahovalo, nacházel jsem v něm více odpovědí než v domácí kultuře.

Dveře „tantrické svatyně“ se otevírají.

S domovinou tantry, Indií, se zvláštní propojení projevovalo od mého raného dětství. Ještě v předškolním věku jsem se jednou v horkém létě u babičky na západním Slovensku procházel po zahradě s vyschlou rozpukanou půdou a řekl: „Babi, tady je horko jako v Indii.“ V té době mi nikdo o Indii nevyprávěl a televizor jsme ještě neměli. Pak ve třinácti letech jsem v knihkupectví zahlédl Hathajógu od Karla Wernera, hned jsem si ji koupil (aniž bych o józe předtím něco zaslechl či věděl) a začal denně provádět jógové pozice a rozvíjel schopnost soustředění. Když jsem dospěl a poměry cestu umožnily, vyrazil jsem do Indie. Navštívil jsem ji už nejméně dvacetkrát, ale setkání s tantrou byla jen okrajová, i ve studiu odborných textů k tantře nesměřoval můj hlavní zájem.

Papia Ghoshal, tantrická umělkyně

Změna přišla až po setkání s Papiou Ghoshal, indickou tantrickou umělkyní žijící převážně v Praze, kde jsme se i poprvé setkali. Seznámil mě s ní Ruda Švaříček, velký dobrodruh a nadšený cestovatel, který mě zve na své nekonvenční objevitelské výpravy po světě.

Zatím poslední společná cesta do jižní Afriky – mimo úžasných Sanů (Křováků), pro které je každá činnost posvátná: zleva srdce CK Livingstone Ruda Švaříček a Jitka Popelková, Marcel Nekvinda, majitel nakladatelství JOTA, a zcela vpravo Viliam Poltikovič

Nekonvenční a nekonformní je i Papia – svým životem i tvorbou. Následující shoda okolností pak přispěla k tomu, že jsem se do tantry začal více nořit. Koncem prosince 2012 odlétáme s Rudou Švaříčkem do Dillí – máme přislíbený rozhovor s Jeho Svatostí dalajlamou, jen nevíme přesně který den. Krátce po příletu se datum vyjasní – 31. 12. 2012 nás čeká Silvestr s dalajlamou. Setkání bylo nádherné, dalajlama nám věnoval více času, než jsme očekávali (ale činí tak téměř pokaždé), byl úžasný jako vždy, i rozhovor vyšel báječně. Zmocňuje se nás radostné nadšení, povznesení a v místní jídelně vydařené filmování zapíjíme indickým čajem. Natočený rozhovor se stal základem filmu Dalajlama v Buddhových stopách a téměř celý je zveřejněn v knize Touha po absolutnu. Jsme v Indii pár dní, hlavní úkol je splněn, ale chceme cestu ještě využít. Domluvili jsme se s Papiou, která pobývá tou dobou v Kalkatě, kde má i svůj ateliér, že za ní zajedeme a natočíme spolu film o tantře.

Filmový štáb v Indii. Zleva zvukař Zdeněk Taubler, režisér Viliam Poltikovič, kameraman Richard Špůr

Ne zcela záměrně tak začalo mé sbližování s tantrou a zároveň natáčení filmu Příběh tantry, který je zatím nejnáročnějším, nejkomplikovanějším, nejproblematičtějším, nejdéle natáčeným, nejdražším i nejdelším filmem, který jsem kdy dělal. Veškeré realizační komplikace završilo schvalování filmu v České televizi, která je koproducentem. ČT sice neposkytla finanční hotovost, ale nefinanční plnění (velký ateliér, animace, barevné korekce, zvukové dokončování aj.) bylo velkorysé a opravňovalo ČT k připomínkám. Hned po dokončení zde film vyvolal bouřlivé reakce, několik dramaturgů a dva právníci posuzovali, co může na veřejnoprávní obrazovku a co ne. Oproti necenzurované distribuční verzi pro kina tak vznikla trochu zkrácená a upravená verze pro ČT. Není v ní pasáž, kdy Jana Tillová sděluje, že díky tantře přestala jíst a pije jen vodu, někdy ve společnosti si dá i kávu. Chápu, že fenomén tzv. breathariánství (z anglického slova breath – dech) nebo tzv. pránické výživy (prána v starobylém sanskrtu představuje energii, která prostupuje celým vesmírem – v evropském pojetí jde o éter nebo Higgsovo pole) je těžko přijatelný nejen pro ČT, ale lidí, kteří takto žijí již několik let, přibývá i u nás, jejich výzkumu se věnují specializovaná pracoviště, ale výsledky se moc nezveřejňují. Druhým závadným momentem z pohledu ČT byly záběry spalování zemřelých související s meditací na pohřebišti, s přijetím konce lidského těla a poznáním jeho významu. Ani upravená verze filmu však nebyla na oficiální schvalovací projekci vybraným dramaturgem schválena. Z jeho pohledu je film nechutný, necitlivý… Díky spřízněným duším po mnoha peripetiích někdy v nočních hodinách uvidí Příběh tantry i diváci České televize.

Nejen ČT si osobuje, co mají a nemají vidět a slyšet diváci (byť se chrání před případnými stížnostmi a pokutami), média často prezentují realitu jinak, než jak ji vidím a zažívám třeba na cestách, mám jinou zkušenost. A tak k zprostředkovaným informacím, se kterými nemám přímou zkušenost – ať už se jedná o nějakého člověka, politiku, ekonomii, ekologii atd. – zůstávám rezervovaný. Zájemců, kteří chtějí, abychom jim „skočili na špek“, je hodně. A je úsměvné, že se hádáme o politice, o které vlastně téměř nic nevíme. O řadě závažných skutečností není veřejnost informována vůbec. Kdyby tomu tak nebylo, naše minulost, přítomnost i budoucnost by se výrazně změnily.

PAPIA – TANTRICKÁ UMĚLKYNĚ

Charismatická Papia je srdečná, sdílná a tantra prostupuje jejím životem i rozmanitou tvorbou. Svérázná malířka, básnířka, zpěvačka a herečka dělá spoustu věcí a jen tak se nezalekne. Papia zaujala především obrazy, které maluje vlastní menstruační krví a spermatem mužů, kterých si váží. V tantře jde o posvátné rituální tekutiny s velikou energií. Netradičním způsobem namalovala už stovky obrazů, které se nacházejí různě po světě. O své práci říká: „Menstruační krví maluji i proto, abych narušila tabu kolem ní. V řadě společností je totiž menstruace považována za něco nečistého. Přitom od pravěku se krev ztotožňuje s životní sílou. Často menstruační krev nanáším přímo na plátno a štětcem pak dotvořím.“

Papia jako poutnice v Ásámu

Papiyny obrazy

S rodiči před domem v Kalkatě

Zpívání s bauly nebralo konce.

Papia pochází z bráhmanské rodiny z Kalkaty. Maminka ji vedla k tradiční indické duchovnosti a tatínek ji zaujal racionálním přístupem, byl vědec. Jméno Papia zvolili rodiče podle stejnojmenného druhu indického ptáčka, který zpívá před deštěm. Když byla Papia malá, chodili k nim baulové – potulní zpěváci, kteří často žijí v bezdomoví. V jejich písních je symbolickým jazykem skryto tantrické učení. Rodiče dle tradice dávali baulům jídlo a peníze, ale Papie říkali, že tantra je nebezpečná. O to víc však Papiu přitahovala. V Indii se tantriků většinou bojí, myslí si, že dělají černou magii. Papia tajně za bauly a tantriky chodila a učila se od nich. Sama říká: „Někdy jsem jako malá odešla z domova i na několik dní. Fascinovali mě tantrici přebývající na pohřebišti. Sedávala jsem tam s nimi a meditovala. Viděla jsem konec života. Nevěřím v převtělování, nevěřím žádnému náboženství, nemám je ráda. Jediné, co po nás zůstane, je naše práce a obraz v myslích lidí. Věřím v přírodu a její sílu, v Boha, který je i v nás. Tantra pro mě není náboženství, je to osobní cesta k Bohu, poznání sebe sama pomocí vlastního těla. Cokoli je ve vesmíru, je i v našem těle.

Svérázní tantrici na pohřebišti

Konec ukázky

Table of Contents

Titulní strana

Tiráž

1. Tantra přichází