ANGUS ROXBURGH

VOLÁ MOSKVA

PAMĚTI ZAHRANIČNÍHO ZPRAVODAJE

Copyright © Angus Roxburgh 2017

Czech translation published by arrangement with Angus Roxburgh, c/o the Judy Moir Agency.

Translation © Ivana Dresia, 2020

Original English title: MOSCOW CALLING: MEMOIRS OF A FOREIGN CORRESPONDENT

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2020

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-230-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-231-0 (mobi)

Předmluva k paperbackovému vydání

V ROCE, KTERÝ NÁSLEDOVAL po vázaném vydání této knihy, Rusko ani na chvíli nezmizelo z hlavních novinových titulků.

V Americe velká porota obžalovala ruské zpravodajské důstojníky a internetové trolly z vměšování se do amerických prezidentských voleb v roce 2016. Tyto volby vynesly do Bílého domu Donalda Trumpa. Jedna žena zemřela a čtyři další lidé v Británii téměř přišli o život v souvislosti s pokusem zabít bývalého ruského špiona Sergeje Skripala nervovým toxinem, který byl identifikován jako novičok. Tento typ nervově paralytické látky byl vyvinut v Sovětském svazu. Podezření z hrůzného činu jasně ukazovalo na Moskvu. Ruské vojenské akce, jak tajné, tak otevřené, pokračovaly na Ukrajině a v Sýrii. Rusko bylo také obviněno, že plánovalo kybernetické útoky na pobaltské státy. A v březnu 2018 byl Vladimir Putin, v současnosti nejobávanější muž světa, už počtvrté zvolen ruským prezidentem. Jeho mandát by měl trvat až do roku 2024. Sankce se setkaly s protisankcemi. Na obzoru se objevilo opětovné nebezpečí po vzoru studené války, když Rusko společně s NATO umístilo vojenské síly podél nové hranice mezi Západem a Východem v Evropě.

A pak, v létě roku 2018, bylo Rusko tématem všech světových médiích ze zcela odlišného důvodu – jako hostitel jednoho z nejúspěšnějších mistrovství světa ve fotbale. Varování bulváru, že se angličtí fanoušci mají připravit na krveprolití při střetech s ruskými chuligány, se nepotvrdila. Do země přicestovaly stovky tisíc fotbalových fanoušků, které přivítal zábavný, pohostinný, mírumilovný národ. Hlavní město působilo jako prosperující a poklidné místo, se skvělými restauracemi a kluby.

Pro mnoho návštěvníků, kteří vyrůstali a byli vychováváni v nepokrytě negativním obrazu Ruska, to bylo jen stěží pochopitelné. Někteří fanoušci obviňovali média z šíření „falešných zpráv“ o zemi, která jim umožnila zažít jedny z nejkrásnějších okamžiků svých životů.

Ve skutečnosti jsou obě tyto představy o Rusku pravdivé – a obě zveličené.

Reportáže o Rusku a jeho akcích v zahraničí často hraničí až s hysterií. Novinové titulky hlásají zveličené polopravdy o spiknutí Kremlu, snažícím se rozložit Západ pomocí fake news, hybridních válek, armád trollů, twitterových botů a údajného násilného ovlivňování čehokoliv, od dodávek plynu až po přistěhovalce. Politici a média neváhají vidět neblahý ruský vliv téměř za vším, co narušuje západní establishment, od zvolení Trumpa a brexitu až po vzestup extrémní pravice a protiimigrantského smýšlení napříč Evropou. Putinův všudypřítomný vliv se stal vysvětlením pro cokoliv nepříznivého, co naše nedokonalá demokracie sama nezvládá. Zlověstně znějící ruská slova jako maskirovka nebo dezinformacija často používají lidé, kteří vůbec neumí rusky, jen aby dodali své kritice patřičný důraz. Bývalý britský ministr obrany citoval docela obyčejné ruské slovo „lhaní“ – vraňjo – a zcela vážně tvrdil, že označuje obzvlášť odpornou typicky „ruskou“ formu prolhanosti.

Okázalá dobrosrdečnost prezentovaná na mistrovství světa však byla rovněž falešným obrazem, neboť o naoko bezstarostný veletrh zahraniční spotřeby se dokázaly příslušné autority postarat. Na jeden měsíc bylo pozastaveno autoritářství. Policie tolerovala opilecké hýření v ulicích kolem Kremlu a politické protesty se v té době řešily tak mírumilovně, že je sotva kdo zaznamenal. Na tom, co bylo ukryto před zraky veřejnosti, se však nic zásadního nezměnilo: političtí vězni i nadále strádali ve věznicích a ruská televize pokračovala ve vykreslování groteskní vize Západu (což ve skutečnosti nebylo nic jiného než zrcadlový obraz naší vlastní představy o Rusku).

Od uvedení knihy Volá Moskva na trh v září roku 2017 jsem procestoval téměř celou Británii a mluvil k obecenstvu na různých knižních festivalech. Zjistil jsem, že mnoho čtenářů se zajímá o hlubší, sofistikovanější analýzu, než jakou nabízejí mainstreamová média. Cítil jsem, že lidé jsou rezervovaní vůči hysterii a chtějí vědět, co se ve skutečnosti skrývá za novinovými titulky. Zdálo se dokonce, že se u většiny lidí setkalo s ohlasem, když jsem bědoval nad přetrvávajícím portrétem Ruska v médiích jakožto jednorozměrné a zpolitizované země, jako kdyby v té úžasné krajině neexistovalo nic více než Putin a jeho zlé machinace.

Když jsem začínal psát tyhle vzpomínky, neměl jsem žádné větší ambice než prostě jen převyprávět některé příběhy, které jsem během svého dlouholetého vztahu s Ruskem zažil. Jenže během samotného vyprávění začaly moje vzpomínky nabývat i jiných rozměrů. Chtěl jsem čtenářům co nejlépe zprostředkovat, jaké to bylo žít v Sovětském svazu a posléze v chaosu, který následoval po jeho rozpadu. Toto pozadí – historie, kultura, lidé a tradice – není pouze „volitelným přídavkem“, nýbrž je zcela zásadní pro pochopení dnešního Ruska.

Žádná jiná země za posledních sto let netrpěla více než Rusko (respektive Sovětský svaz). Počínaje komunistickou revolucí v roce 1917 byl tento národ dál a dál atakován neustálými vlnami útrap a zabíjení: samotnou revoluci následovala krvavá občanská válka; pak přišly stalinské čistky a vynucená kolektivizace zemědělství, což za sebou zanechalo miliony mrtvých a miliony uvězněných v sibiřských zajateckých táborech; následně druhá světová válka, která si vyžádala pětadvacet milionů sovětských životů a zanechala polovinu země v troskách; posléze další čistky a mučivá beznaděj posledních desetiletí existence Sovětského svazu; pak dramatické změny osmdesátých a devadesátých let minulého století, kdy byl svržen komunistický režim a všichni s nadějí pohlíželi do budoucna. Tyto naděje však rychle vzaly za své, protože demokracie byla potlačována a slibované tržní hospodářství vyprodukovalo miliony chudých a hrstku miliardářů – většinou Putinových kumpánů, profitujících z jeho zkorumpovaných, mafiánských pravidel. Miliony Rusů se jen těžce vzpamatovávaly z probíhajícího hororu – ti, kteří věřili ve velkou sovětskou utopii, se cítili zrazeni a napáleni, když byli jejich hrdinové a ideály zesměšňováni, zatímco odpůrci komunismu museli sledovat, jak se vytrácí jejich sny o svobodě.

Mé paměti zachycují posledních zhruba pětačtyřicet let této tragédie, období, jehož jsem byl osobně svědkem.

Je to příběh mých vlastních zkušeností od sedmdesátých let minulého století, kdy jsem poprvé navštívil SSSR jako student. V pozdějších letech jsem tam pracoval jako překladatel, zahraniční zpravodaj, reportér BBC a konečně jako mediální konzultant Kremlu. Prožil jsem v zemi čtyři desetiletí rozporů a překvapení, od nejtemnějších dob komunismu a studené války přes rozjařenost z perestrojkových reforem Michaila Gorbačova a chaos obnovy kapitalismu v éře Borise Jelcina až po autoritářskou vládu Vladimira Putina.

Rusko – jak se shoduje většina lidí, kteří se do něj zamilují – je znepokojující zemí, která člověka inspiruje, ale rovněž mu způsobuje rozčarování, přitahuje a děsí stejnou měrou. Tato kniha je o přátelstvích, která jsem tam navázal, o útrapách a slastech, o znepokojivém způsobu, jakým vás Rusko přinutí zamilovat se do této nádherné země, všemu navzdory! A v neposlední řadě je to příběh života obyčejných Rusů, jak žijí a jak žili, co museli přetrpět, co je motivovalo žít a přežít během posledních čtyř desetiletí dramatických změn.

A bolest stále pokračuje… V létě roku 2017 jsem podnikl jednu ze svých četných cest do Ruska a opět jsem zažil paradoxy, které zřejmě budou poznamenávat tuto zemi již navždy. Na jednu stranu jsem byl jako vždy vřele přivítán svými drahými ruskými přáteli, kteří jsou zvyklí vypořádat se s každou nepříz-ní osudu se směsicí stoicismu, rezignace… a vodky. Někteří z nich byli se mnou toho sobotního odpoledne, kdy stoupenci Putinova arcikritika, protikorupčního aktivisty Alexeje Navalného uspořádali velkou demonstraci na Tverské ulici v centru Moskvy. Jako obvykle se mírumilovný protest střetl s násilím. Pořádková policie v černých helmách vtrhla do davu, mlátila lidi holemi a zatýkala náhodné demonstranty (včetně – až jsem se musel smát – jednoho muže, který před chvílí vykládal jednomu novináři, jaký je Putin skvělý vůdce).

Pokud by ani toto nestačilo k ujištění, že se Rusko opět stalo policejním státem, pak den strávený za mřížemi v Nižním Novgorodu mě o tom definitivně přesvědčil. Byl jsem tam se skupinou turistů na studijní cestě a právě jsme se sešli ke snídani s jedním místním politikem (nebyl to Putinův kritik, ve skutečnosti to byl člen jeho vlastní strany), když nás skupina agentů v kožených bundách odvlekla na policejní stanici. Většinu lidí z naší skupiny propustili zhruba po čtyřech hodinách; já byl zadržen na sedm hodin. Mladý důstojník v civilu mě vyslýchal ohledně „skutečných důvodů“ mé návštěvy, chtěl vědět, proč by někdo měl chtít jet na „studijní pobyt“ do „Putinova Ruska“, a propustil mě až poté, co si vymohl drobnou „pokutu“.

O pár dní později, když jsem byl zpátky v Moskvě, mě pozval Anatolij Kuzičev, moderátor politické talk show, abych se zúčastnil živého vysílání ve státní televizi První kanál. Formálně mělo být tématem diskuse výročí Hitlerovy invaze do SSSR, které se uskutečnilo 22. června 1941 – to se však ukázalo být pouhou záminkou k nenávistným výpadům vůči Ukrajině, Polsku a každému, kdo se odvážil kritizovat Rusko.

V románu George Orwella 1984 se občané scházejí k takzvaným „Hate Week“, kde se promítají obrazy úhlavního nepřítele státu, a diváci na něho křičí nadávky. Zde se na obra-zovce objevila fotka muže, kterého zatkli na Ukrajině za to, že nesl sovětskou vlajku. Ukrajinská „odbornice“ měla možnost vysvětlit, proč jsou u nich komunistické symboly zakázány. Ale v průběhu několika málo vteřin ji oba alfa samci v roli moderátorů překřičeli, posmívali se jí a odsoudili ukrajinskou vládu jakožto spolek nacistů a rusofobů. Zdálo se, že si jí tam pozvali jen jako fackovacího panáka. Po představení jsem se jí zeptal, proč souhlasila s vystoupením a nechala se ponižovat. Odvrátila se a odmítla se mnou mluvit.

Jeden z moderátorů, Arťom Šejnin, veterán sovětské války v Afghánistánu, vztekle gestikuloval a celkově se choval neurvale. Proklínal polský parlament za to, že odhlasoval odstranění památníků sovětské okupace v jejich zemi. „Nestydím se to říct,“ řekl. „Tito lidé jsou zvířata, hyeny…“ Ohrnul ret, zatímco nenávistně plival ta slova do kamery.

Vedle mne seděla mladinká manažerka, bylo jí sotva dvacet. Jejím úkolem bylo organizovat potlesk. Kdykoliv moderátoři řekli něco obzvlášť nenávistného, plácla dlaněmi o sebe – tím dávala signál publiku, aby propuklo v nadšený potlesk – a pak zhruba po čtyřech vteřinách opsala rukou kruh na znamení, aby potlesk ustal, a publikum ji opět uposlechlo. Už předtím jsem viděl podobné pořady v ruské televizi a zdály se mi nevkusné a vulgární – ale zažít to v přímém přenosu mi doslova vzalo dech. Během komerční přestávky jsem se obrátil k mladé manažerce a zeptal se jí, zdali četla George Orwella. Vůbec netušila, kdo to je.

Tohle je bohužel dnešní Rusko. Ale jak k tomu došlo? Proč tato nádherná země, domov Tolstého, Čechova a Čajkovského, opět skončila v „oslovské lavici“ – vyobcovaná z mezinárodního společenství? A co je ještě podstatnější pro ruský lid, v rukou vládnoucí kliky, která hned v zárodku zadusí jakýkoliv pokus o nesouhlas a obohacuje se na úkor obyčejných lidí? Jak se cítí sami Rusové, když se už několik desetiletí snaží – marně – vymanit z totalitní nadvlády? Nemohu tvrdit, že moje paměti poskytnou odpovědi na veškeré tyto otázky – zdaleka ne. Rád bych však doufal, že k dnešnímu depresivnímu pojetí přispějí nadhledem, a především perspektivou.

Edinburgh

Srpen 2018

Prolog

TOHLE JE KNIHA, kterou jsem si posledních zhruba čtyřicet let pomalu psal v hlavě. Tenkrát, v roce 1970, kdy jsem se poprvé na několik hodin zavřel ve školní knihovně, abych se učil rusky, by mě ani ve snu nenapadlo, že zbytek mého života bude utvářen zemí, o které jsem v té době věděl jen velice málo. Byla to komunistická země, vyslala člověka do vesmíru a měla atlety s nápisem CCCP na tričku. A to bylo asi tak všechno. Aha, a všichni se jí báli.

Ale žádná z těchto věcí ve mně nezažehla ruskou jiskru. Ne, oním spouštěcím mechanismem byla krásná dřevěná bedýnka, která ležela na mém nočním stolku, rádiový přijímač Pye s pěti elektronkami, osmi vlnovými pásmy a čtyřmi bakelitovými knoflíky, se kterými jsem neustále kroutil, uchvácen všemi světovými jazyky, hlasy a hudbou. Jako teenager jsem žil dvojí život, napůl hipísák, napůl exot. Většinu času jsem trávil hrou na kytaru v rockové kapele nebo jsem se přilepený k nějaké přítelkyni toulal deštěm prosáklým létem severovýchodního Skotska, marně se snažíc vnést do svého rodného města alespoň něco z duchu Woodstocku. Zbytek času jsem trávil ve společnosti rádia Pye, v duchu cestoval kolem světa a žasl nad všemi jazyky, kterými jsem nemluvil. Napsal jsem desítkám stanic, abych je požádal o QSL karty na důkaz, že jsem stanice poslouchal. Karty jsem si pak přišpendlil na zeď, hned vedle plakátu White Album od Beatles. Komunistické stanice mě zahrnuly kartami, časopisy a brožurami. Praha, Varšava, Sofie, Bukurešť, Peking – znal jsem zvuk jejich jazyků a podivně vypadající písmena z jejich publikací dávno předtím, než jsem pochopil cokoliv z jejich politiky. A Moskva…

Signál ze Sovětského svazu byl v éteru nejjasnější a zároveň nejmocnější. Z nevysvětlitelných důvodů se mi při poslechu tohoto vysílání rozbušilo srdce.

Znělka hlaholila jako ledové železné zvony znějící temnou zimní nocí. Na začátku každého vysílání oznámil podmanivý hlas: „Govorit Moskva!“ Jen dvě slova, která se však chvěla emocemi: „Govorit Moskva!“ Následně pěvecký sbor zapěl ruskou píseň, která mne pronásledovala podobně jako kdysi úvodní tóny melodie Good Vibrations. Běhal mi z ní mráz po zádech. Tehdy jsem ještě netušil to, co vím dnes. Píseň byla klasickým kouskem sovětské propagandy. Zde je přibližný překlad:

Zde je má mateřská země,

plná řek, polí a stromů.

Neznám jinou zemi,

kde by lidé dýchali tak svobodně.

Stanice – Radiostancija Rodina neboli Rádio rodné vlasti – vysílala v ruštině a byla zaměřena především na takzvané „krajany v zahraničí“. Vůbec jsem netušil, co říkají, ale vychutnával jsem si libozvučnost toho jazyka. Byl temný, měkký, se sexy samohláskami, zvučnými souhláskami, šepotem frikativ a sibilantů, intonací vyjadřující čistotu tónů. Lidové písně mi připomínaly Sibiř. Četl jsem ruské básně, a ačkoliv jsem nerozuměl ani jedinému slovu, zadržoval jsem dech nad jejich krásou. Snad mi napovídalo moje podvědomí: rty, které stvořily tak nebeské zvuky, si zaslouží být líbány. Objednal jsem si brožury, podle kterých se člověk mohl za doprovodu vysílání učit rusky.

Mezitím jsem si v jednom edinburském knihkupectví koupil učebnici ruštiny, která nejspíše musela být nejhorší svého druhu. S titulem Nauč se rusky prostřednictvím čtení si kladla za cíl uvrhnout studenty přímo a bez okolků do požitků ruské literatury. Hned v první kapitole mě vyděsila pasáží z Tolstého Vojny a míru. A tak úplně první ruská věta, kterou jsem se pokoušel naučit, zněla: „Když princ Andrew vstoupil do studovny, seděl tam starý kníže ve staromódních brýlích a bílém županu, ve kterém by nepřijal nikoho jiného než právě jen svého syna, a něco u stolu zapisoval. Rozhlédnul se.“ Z takových a podobných textů si studenti měli osvojit ruskou gramatiku. Na konci první lekce jsme si měli procvičit zvratná slovesa, minulý čas, přivlastňovací zájmena a různé druhy časování – a naučit se zajímavé fráze, jako například: „Z hrotu pera se rozeběhla kapička inkoustu a rozprskla se po papíře.“

Zápasil jsem ještě s několika dalšími stránkami, ale byl jsem vděčný, když konečně dorazily brožury z Rádia Moskva, a již brzy jsem trénoval užitečnější věty, například: „Ahoj, jmenuji se Viktor.“ „Tohle je můj dům.“ a „Moje matka je jeřábnice“.

Byl to právě jazyk, který mě v této fázi přitahoval. Láska k literatuře přišla až mnohem později – ostatně ve škole byl jakýkoliv náznak zápalu okamžitě uhašen naším učitelem angličtiny, obludným mužem jménem pan Watt, který si vysloužil přezdívku „Killer“, tedy „vrah“. (Kdybych byl Angličanem, nejspíš bych pochopil zábavnou slovní hříčku. Kilowatt se v angličtině vyslovuje podobně jako Killer Watt. Skot vyslovuje „r“ na konci slova, takže mi ten vtip došel až mnoho let po odchodu ze školy. Tehdy jsem si myslel, že se mu tak říká proto, že mlátí malé chlapce a již v zárodku ubíjí jakýkoliv jejich potenciální zájem o literaturu.)

Sovětský svaz se však vetřel do mé mysli i jinými způsoby. Když mi bylo sedm, Jurij Gagarin letěl do vesmíru. O rok později byl Západ na pokraji jaderné války s Ruskem v reakci na rozmístění sovětských raket středního doletu na Kubě. Na olympijských hrách často hráli sovětskou národní hymnu. Některé z nejbarevnějších poštovních známek v mém albu byly označeny CCCP a ukazovaly muže ve svářečských brýlích, ženy se snopy obilí, atlety, družice Sputnik, motiv kladiva se srpem a seriózního muže s kozí bradkou, jak svírá klopu svého kabátu – zatímco naše známky v těch dobách jen zřídkakdy zobrazovaly něco jiného než hlavu královny.

Pocházel jsem z politicky angažované rodiny – moji rodiče aktivně působili v Labouristické straně – ale o realitě sovětského „dělnického“ státu jsem toho věděl jen málo… až do roku 1968. V srpnu toho roku u nás byli ubytováni dva chlapci z Československa. Byli u nás jen pár dnů, než odjeli se skotským školním klubem na tábor do Perthshire. Byli asi o rok starší než já (bylo mi tehdy 14), a když zahlédli moje rádio, vzrušeně naladili Rádio Praha. K jejich zděšení právě vysílali strohé oznámení, že země byla napadena vojsky Varšavské smlouvy a že reformní vláda „pražského jara“ (díky níž mohli chlapci vycestovat do zahraničí) byla svržena. Netřeba zmiňovat, že oba chlapci, natěšení na dva týdny strávené na Skotské vysočině, byli velmi vyděšení, když slyšeli, jak hlasatel vyzývá československý lid – včetně jejich rodičů, kteří byli v Praze –, aby zůstal v klidu a neprovokoval okupační vojska, a zabránil tak zbytečnému krveprolití. Slyšeli jsme, jak hlasy hlasatelů znejistěly a z rádia se ozvalo rachocení střelby, když sovětské tanky začaly ostřelovat budovu rozhlasu. Teď jsem měl další důvod naučit se rusky. Co byl komunismus? Kdo byl Brežněv? Proč podnikali invaze do jiných zemí?

Asi o rok později už jsem se naučil dost na to, abych přesvědčil své učitele, že mi mají umožnit samostudium v knihovně naší školy (na škole nebyl žádný učitel ruštiny). Chtěl jsem se připravit na zkoušku „O-Grade“ a později snad pokračovat ve studiu ruštiny na univerzitě. Po dvou letech šprtání skloňování a poslechu Rádia Moskva se mi písemné zkoušky zdály snadné – ale když jsem otevřel ústa při ústní zkoušce, uvědomil jsem si, že je to poprvé, co mluvím rusky s jinou lidskou bytostí. Až tehdy jsem zjistil, jak důležité je zdůraznit správné slabiky v ruských slovech: chybný přízvuk může zcela změnit význam nebo jednoduše způsobit, že jsou slova zcela nesrozumitelná. Kupříkladu zvuk samohlásky „o“ zní díky přízvuku zcela rozdílně: takže moloko (mléko) se vysloví jako mua-la-kó…, jak úžasné! Nemohl jsem se dočkat, až se dostanu na univerzitu a budu mít pořádného učitele.

Studoval jsem ruštinu na Aberdeenské univerzitě. Potom rok v Curychu, kde jsem také marně pátral po exilovém spisovateli Alexandru Solženicynovi, o němž se říkalo, že udržuje své vzpomínky na Rusko při životě procházkami v zasněžených lesích kolem Zürichbergu poblíž mé studentské koleje. A nakonec, s diplomem v kapse, jsem byl připravený vyrazit. Něco mě popohánělo ze Skotska pryč a ze všech sil mě to přitahovalo k sobě. To „něco“ bylo Rusko.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Přední tiráž

Předmluva k paperbackovému vydání

Prolog