Múdra pani

George MacDonald

Vydavateľstvo Zabudnuté Knihy, Bratislava

www.zabudnuteknihy.eu

Táto kniha ani žiadna jej časť nesmie byť reprodukovaná a šírená v papierovej, elektronickej alebo inej podobe bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Preklad Eva Baloghová, Igor Čonka

Ilustrácie Eva Baloghová

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-99966-17-9 (EPUB)

Lux a Luna

1. Lady Aurora a pani Vesper

Bola raz jedna čarodejnica, ktorá túžila vedieť všetko. Volala sa Dravena a v hlave mala vlka. Bažila po vedomostiach ako nikto iný. Niežeby sa o niečo naozaj zaujímala – záležalo jej iba na tom, aby vedela stále viac. Bola elegantná, postavu mala vzpriamenú a pevnú, no často sa jej stávalo, že sa odrazu skrčila, padla na zem, potom chvíľu sedela a triasla sa hrôzou, ustavične otáčajúc hlavu dozadu, akoby sa bála, že vlk sa nejako dostane z jej hlavy a skočí jej na chrbát. Spočiatku nebola krutá. Krutosti ju naučil až vlk v jej hlave.

Jedného dňa pozvala k sebe na zámok dve mladé dámy. Ako všetky čarodejnice, ani Dravena nerobila nič len tak pre radosť a dámy pozvala iba preto, lebo mala s nimi svoje plány. Najskôr sa postarala o to, aby dámy o sebe nevedeli, a ubytovala ich ďaleko od seba.

Prvú z nich, lady Auroru, kráľovninu dvornú dámu, ktorej muž odišiel na ďalekú cestu, ubytovala v južných komnatách najvyššieho poschodia zámku. Z arkierových okien mala lady Aurora krásny výhľad na záhradu obohnanú hradbami s dvojitým cimburím siahajúcimi až k rieke. Svoje priestranné slnečné komnaty opúšťala len zriedka, ale na nudu ani nepomyslela vďaka množstvu hudobných nástrojov, kníh, obrazov a iných zaujímavých vecí a aj vďaka Dravene, ktorá si v jej spoločnosti dala záležať, aby bola vždy milá a veselá. Lady Aurora mala vlasy ako tekuté zlato, oči modré ako nebo a jej pery vždy zdobil úsmev. Dravena rozkázala, aby jej podávali len to najlepšie jelenie mäso, citrusové ovocie a znamenité biele šumivé vína.

Druhej panej určila úplne odlišné miesto. Svah za hradom prudko stúpal a severovýchodná veža sa už vlastne dotýkala surovej skaly. Do tejto skaly si dal predchádzajúci majiteľ vyhĺbiť hrobku podľa akéhosi egyptského faraóna, takže pozostávala z viacerých komôr (v jedenej z nich bol dokonca sarkofág, ale tá bola zamurovaná) a steny pokrývali zvláštne maľované reliéfy. O hrobke nevedel nik na zámku, len Dravena a jej verná slúžka Falka. A práve tu čarodejnica ubytovala pani Vesper, krásnu ženu s pleťou ako vzácne striebro, s tmavými očami a dlhými čiernymi vlasmi, ktorej manžel zomrel a ona po jeho smrti stratila zrak. Dravena dala hrobku zariadiť pohovkami čalúnenými najdrahším hodvábom a mäkkými kobercami, takže Vesper netušila, že býva v hrobke, hoci sa niekedy čudovala, že nikde nenahmatala okno. Komnaty boli suché a teplé a v stenách boli rafinovane umiestnené otvory, ktorými dnu prúdil čerstvý vzduch, no nikdy tam nezasvietilo slnko. Keď čarodejnica robila spoločnosť pani Vesper, vždy jej hrala smutné piesne, rozprávala jej príbehy so smutným koncom a hostila ju rubínovočerveným vínom, granátovými jablkami, tmavým hroznom a lahôdkami z divých vtákov.

Dravena pozvala dámy k sebe preto, lebo obe čakali dieťa – a práve na ich deťoch plánovala svoj veľký čarodejnícky pokus.

Lady Aurore sa čoskoro narodil krásny chlapec. Na svet prišiel práve pri východe slnka. Dravena ho ihneď dala odniesť do vzdialenej časti hradu a matku oklamala, že dieťa zaplakalo iba raz – pri svojom narodení, keď naposledy vydýchlo. Smútkom zdrvená Aurora sa vrátila domov. A Dravena ju už k sebe nikdy nepozvala.

A čo zamýšľala čarodejnica s chlapčekom? Nuž, jej cieľom bolo, aby nevedel, čo je to noc. Čarodejnice väčšinou dostanú, čo chcú, a tak to bolo aj tentoraz. Vycvičila ho, aby cez deň nikdy nespal a v noci sa nikdy nezobúdzal. Nedovolila mu vidieť nič čierne, dokonca z jeho prítomnosti odstránila všetky tmavé farby. Nikdy, ak to bolo čo i len trochu možné, na neho nesmel padnúť žiadny tieň. Celý deň sa tešil z krásy slnka v komnatách, ktoré predtým obývala jeho matka. Dravena ho aj v tej najväčšej páľave vystavovala slnku na tak dlho, že ho nakoniec zniesol viac než ktorýkoľvek obyvateľ rovníka. Využila všetky svoje vedomosti, aby bol bystrý a pohotový. Vlasy mal po matke ako červené zlato, ale ako rástol, jeho oči boli čoraz tmavšie, až boli takmer také tmavé aké mala Vesper. Bol hádam tým najveselším stvorením na svete. Niekedy sa dokázal prudko rozhnevať, no o chvíľu sa už zase smial. Dravena mu dala meno Lux.

Asi pol roka po narodení Luxa porodila dieťa aj pani Vesper. Vo večnej noci temnej hrobky osvetlenej iba slabým svetlom lampy prišlo na svet dievčatko. A kým ono prichádzalo na svet, jeho mamička zo sveta odchádzala a nemala si dcérku objať až do dňa, kým sa obe nenarodia na nový, vzkriesený svet.

Dravena nazvala dievčatko Luna a mala s ňou úplne opačný plán ako s Luxom. Naučila ju, aby spala cez deň a bdela v noci; a postarala sa, aby nikdy nevidela iné svetlo ako to, ktoré vydávala sliepňajúca lampa v podzemných komnatách. Preto sa Lunin zrak, očné nervy a všetko, čo sa podieľa na videní, stávalo čoraz citlivejším. Bola veľmi jemná a krehká a na tvári lemovanej čiernymi vlasmi žiarili jej veľké oči ako dve okná, cez ktoré vidno tmavomodré nebo plné hviezd. Dravena jej neupierala len slnečné svetlo, ale aj základné vedomosti o vonkajšom svete a učila ju iba hudbu.

2. Ako rástli Lux a Luna

Miesto, kde stál Dravenin zámok, vlastne nebolo údolím, ale skalnou rozsadlinou uprostred trávnatej planiny, ktorá sa tiahla široko-ďaleko na sever a na juh, sem-tam prerušená menšími lesmi. Pásli sa tu obrovské stáda byvolov a jelenej zveri a lesy sa hemžili divými tvormi, takže to bol asi najlepší lovný revír v krajine.

Keď Lux trochu podrástol, Dravena ho zverila kapitánovi loveckej družiny menom Fargo. Od toho dňa sa Lux začal učiť jazdiť na koni, strieľať z luku, krotiť kone a trafiť cieľ aj v najprudšom cvale. Už v štrnástich rokoch ulovil svojho prvého byvola, čo vyvolalo nadšenie nielen medzi lovcami, ale aj v celom hrade, lebo ho všetci mali radi.

Fargo však dostal od Draveny príkaz, že Lux nesmie v nijakom prípade zostať vonku do súmraku, ba dokonca ani vidieť, ako sa slnko kloní k obzoru, aby to v ňom nevzbudilo zvedavosť. Fargo tento príkaz úzkostlivo dodržiaval, lebo hoci to bol muž, ktorý sa ani bez jediného šípu nezľakol rútiaceho sa stáda byvolov, jeho pani mu naháňala hrôzu. Vravel, že stačí jediný jej zlý pohľad a má pocit, akoby sa mu srdce premenilo na prach a miesto krvi mu v žilách prúdila iba voda a mlieko.

Lux rástol a Fargo mal čoraz väčší problém ustrážiť ho. Ako raz povedal svojej panej, mladík tak kypel životom, že bol viac živým bleskom ako ľudskou bytosťou. A Dravena bola pravdaže veľmi spokojná. Okrem toho chlapec nepoznal strach. Nie však preto, že by nevedel, čo je nebezpečenstvo – veď na tele mal jazvy od ostrých klov kanca, ktorý ho raz napadol a ktorého skolil svojím loveckým nožom ešte skôr, než mu Fargo stihol priskočiť na pomoc. Lux bol skrátka nezastaviteľný. Fargo sa niekedy až zdesil, keď ho aj napriek varovaniam videl, ako sa ozbrojený iba lukom a krátkym mečom rúti na koni priamo do stáda byvolov. Čo urobí, keď sa dozvie o loveckom pokušení lesov, v ktorých žijú šelmy s pazúrmi ostrými ako nôž?

Preto keď sa blížili Luxove šestnáste narodeniny, Fargo ponížene požiadal čarodejnicu, aby zodpovednosť za dodržiavanie príkazu prešla z neho na samotného chlapca. Tvrdil, že udržať Luxa na uzde je ako udržať v zovretí divokého leva. Dravena si nechala chlapca zavolať a v prítomnosti Farga mu dôrazne zakázala byť vonku, keď sa slnko svojou spodnou hranou dotkne obzoru. Zároveň mu naznačila, aké hrozné následky by malo prekročenie jej zákazu, no pre Luxa, ktorý netušil, čo je strach a nikdy nepoznal noc, to boli iba prázdne slová.

Luna nebola nešťastná. Milovala svoj hudobný nástroj – jej šikovné prsty sa preháňali po strunách ako srnky po divokých pastvinách. Nepoznala iný svet, ako bola jej hrobka, a tak sa radovala zo všetkého, čo mohla robiť. A predsa túžila po čomsi viac, po čomsi inom. Nevedela, čo to bolo. Asi najlepšie to dokázala pomenovať tak, že chcela viac priestoru. Dravena a Falka prichádzali a odchádzali od nej na miesta, kam nedosahovalo svetlo lampy, takže tam kdesi muselo byť viac priestoru.

To málo vzdelania, ktoré jej Dravena bola ochotná dať, jej odovzdala ústne. Nikdy nemala v úmysle dopriať Lune dostatok svetla na čítanie, takže načo by jej boli knihy? Netušila, že Luna vidí lepšie, než si dokáže predstaviť. A netušila ani to, že slúžka Falka Lune tu a tam prepašovala nejakú detskú knižku. Dievčine sa nakoniec podarilo presvedčiť Falku, aby ju naučila písmená, a potom sa už aj sama naučila čítať. Okrem toho, kedykoľvek bola sama, prezerala si farebné reliéfy na stenách. Tieto ľudské výtvory zobrazovali svet len symbolicky, no i tak zapálili iskierku Luninej predstavivosti a do jej mysle prenikol aspoň tieň skutočných vecí odtiaľ zvonku.

Jedna vec ju však učila a inšpirovala oveľa viac než čokoľvek iné. Bola to alabastrová lampa, ktorá visela zo stropu a stále svietila. Cez mliečne sklo nikdy nevidela plameň v jej vnútri; všimla si len, že svetlo je v strede silnejšie ako na okrajoch. Okrem toho, že jej lampa slúžila ako zdroj svetla, nekonečnosť gule a mäkkosť svetla sa v jej mysli nejako spájali s myšlienkou voľného priestoru a dávali je pocit, že jej oči môžu preniknúť dovnútra tej belosti. S pohľadom upretým na lampu sa jej srdce vždy naplnilo túžbou. A čudovala sa, že má tvár mokrú od sĺz, akoby ju čosi rozžialilo, no nevedela čo. Aj na lampu takto hľadela, len keď bola sama.

A to bolo častejšie, než Dravena tušila. Stará Falka si totiž nikdy nedokázala zvyknúť na denný spánok a tak si často v noci – keď mala s Lunou bdieť, ako jej prikázala Dravena – odchádzala na niekoľko hodín zdriemnuť. Vtedy sa Lune zdalo, že nad ňou drží stráž biela lampa.

Keď raz takto osamela, doľahol jej k ušiam zvuk akéhosi vzdialeného burácania. Ešte nepočula zvuk, o ktorom nevedela, odkiaľ prichádza. To bol predsa ďalší dôkaz, že za jej skalnými stenami je ešte nejaký iný svet! Potom pocítila chvenie a otrasy a lampa s tresknutím spadla na zem. Ocitla sa v takej tme, akoby jej ktosi odrazu zatvoril oči a navyše ich zakryl rukami. Keďže nikdy v živote nevyšla z hrobky neustále osvetlenej svetlom z lampy, vedela o tme práve tak málo, ako o svetle. Preto usúdila, že burácanie s otrasmi bol vlastne zvuk, ktorý vydávala tma rútiaca sa do jej komnát; a keď sa tma vohnala dnu, zhodila lampu. Od strachu si sadla na zem a triasla sa. Hluk a otrasy prestali, no svetlo sa nevrátilo. Temnota ho zhltla a teraz tu bola s ňou!

V dievčine sa náhle prebudila túžba dostať sa z tohto väzenia. Sotva vedela, čo to znamená ísť „von“. Jej komnaty neboli oddelené ani dverami; z jednej do druhej sa prechádzalo cez otvorené klenby. Zrazu si však spomenula, ako Falka občas poznamenala, že svetlo „odchádza“ (čím samozrejme myslela, že zhasína). Ale ak svetlo odchádzalo, kam išlo? Určite tam, kam chodieva Falka. A ako ona, aj svetlo sa iste vráti späť. Ale už tu dlhšie nevydrží čakať. Túžba po tom, aby sa dostala von, bola neodolateľná. Musí to svetlo nájsť!

Na jednej zo stien visel ťažký záves, za ktorým bol v stene výklenok s hračkami a náradím na cvičenie. Spoza tohto závesu sa vždy objavovala Dravena aj slúžka Falka a za ním vždy aj zmizli. Netušila, ako mohli prejsť cez stenu, lebo za jej zdalo, že za závesom je iba skala. Prvá vec, ktorá jej v tej tme napadla, bolo ohmatať skalu za závesom. Bola taká tma, že by v nej mačka nechytila ani tú najtučnejšiu myš. Darmo mala Luna lepšie oči než ktorákoľvek mačka na svete. Nevidela vôbec nič, a keď kráčala k skalnej stene, bosou nohou šliapla na črep z lampy. Črepina z mäkkého alabastru ju našťastie neporezala, no i tak ju noha zabolela. Zohla sa, aby nahmatala, čo to je. Našla dva veľké kusy, a keď ich spojila, rozoznala tvar lampy. V tom okamihu jej napadlo, že lampa umrela – že táto zlomenosť znamená smrť, o ktorej čítala, no nikdy tomu nerozumela. Takže tma zabila lampu! Mala Falka na mysli práve toto, keď hovorila, že lampa „odchádza“? Tu ležala lampa a bola mŕtva, zmenila sa na nepoznanie. Nebyť známeho tvaru, už by ju nenazvala lampou. Nie, už to viac nebola lampa, nie teraz, keď bola mŕtva. Veď to, čo ju robilo lampou – jej jas, jej svetlo – zmizlo. Tak to bolo svetlo, čo odišlo! To mala teda na mysli Falka. A to svetlo musí byť teraz niekde na inom mieste – možno v skale za závesom? Znova sa tápajúc pobrala k závesu.

Nikdy predtým sa nepokúšala dostať sa von a ani netušila ako. Ale inštinktívne vystrela ruky a začala ohmatávať skalnú stenu. Čakala, že sa jej ruky vnoria do skaly, ako si to myslela o Dravene a slúžke, keď od nej odchádzali. Ale stena pod jej rukami neustupovala; stála pevne a neodbytne. Odrazu stúpila na hraciu kocku zo slonoviny tým istým miestom na nohe, kde ju poranil alabastrový úlomok. Od bolesti stratila rovnováhu a celou váhou sa rukami zaprela do skalnej steny. Čosi pod jej rukami povolilo a odrazu bola „vonku” – dostala sa z hrobky, ktorú obývala celý život.

3. Konečne vonku!

Ale beda! Zistila, že „vonku“ je takmer tak isto ako „vnútri“ – lebo tma, jej nepriateľka, sa tam dostala tiež. V nasledujúcom okamihu zbadala svätojánsku mušku, ktorá sem zablúdila zo záhrady. Samozrejme nevedela, čo je tá malá pulzujúca bodka, ktorej pohyb pripomínal skôr plávanie ako let, no i tak sa jej veľmi potešila.

„Moja lampa! Moja lampa!“ zvolala. „To je svetlo mojej lampy, ktoré von vyhnala krutá temnota. Moja dobrá lampa! Vedela si, že ťa budem hľadať, a tak si tu na mňa čakala, aby si ma vzala so sebou.“

Luna sa pustila za svätojánskou muškou, ktorá sa tiež snažila nájsť cestu von. Možno neuvažovala celkom správne, ak si myslela, že svätojánska muška je dušou jej lampy alebo že pozná cestu von. No nemýlila sa v tom, že svetlo mušky bolo rovnakého druhu ako svetlo lampy, lebo obe pochádzali z jedného Svetla; a aj to najmenšie svetielko nás môže doviesť tam, kde je svetla viac.

Nasledovala maličký zlatozelený vzdušný koráb poháňaný svetlom úzkou tmavou chodbou, keď zrazu zbadala, že vyletel vyššie, a ona v tej chvíli o niečo zakopla a skoro spadla. Bolo to stúpajúce schodisko. Nikdy predtým nič také nevidela, pri kráčaní hore po schodoch mala veľmi zvláštny pocit. Keď stúpila na najvyšší schod, muška prestala svietiť a zmizla.

Znovu sa ocitla v úplnej tme. Ale keď nasledujeme svetlo, dokonca aj jeho zmiznutie nám poslúži na dobré. Keby muška svietila ďalej, Luna by po svojej pravici uvidela druhé schodisko, pravdepodobne by sa po ňom vybrala a skončila by v čarodejnicinej spálni. Takto však pomaly tápavo pokračovala rovno, až v tme narazila na dvere zavreté na závoru.

Keď sa jej ich po mnohých pokusoch podarilo otvoriť, zostala stáť s ústami otvorenými nad nevídanými vecami, ktoré sa naskytli jej očiam. Bolo to skutočné, alebo sa to odohrávalo iba v jej mysli? Pred sebou mala dlhočiznú úzku chodbu, ktorej strop tvorilo čosi, čo vôbec nevedela pomenovať. Rozširovalo sa to do všetkých smerov – do nekonečnej výšky, šírky a diaľky. Akoby zo stropu tej úzkej chodby vyvieral sám priestor. Bolo tam jasnejšie ako vo všetkých jej komnatách; jasnejšie, ako keby sa tam rozsvietilo šesť alabastrových lámp. Nad hlavou mala množstvo čudných zábleskov a jasných škvŕn, ktoré sa v ničom nepodobali na reliéfy v jej komnatách. Ocitla sa vo sne nádherného zmätku a príjemného ohromenia. Od samého šťastia nevedela, či kráča, alebo letí ako tá svätojánska muška (a to ešte ani netušila, aké nádherné dedičstvo sveta jej patrí). Nad hlavou mala nádheru južanskej noci osvetlenej splnom mesiaca. Nie však mesiaca, ako ho vidia severania; ale mesiaca, ktorý žiari ako rozpálené striebro v zlatníkovej peci – mesiaca, ktorý sa nejaví ako plochý disk, ale ako guľa visiaca uprostred oblohy.

„Toto je moja lampa,“ zašepkala Luna vo vytržení. Hľadela na mesiac a mala pocit, že tu takto stojí odjakživa.

„Ale nie, to nie je moja lampa,“ povedala po chvíli. „Toto je matka všetkých lámp!“

Padla na kolená a vystrela k mesiacu ruky. Slovami by nevedela vyjadriť, prečo to urobila, ale jej čin bol v skutočnosti prosbou, aby bol mesiac tým, za čo ho pokladala – presne tou neuveriteľnou nádherou visiacou zo vzdialeného stropu, životnou nevyhnutnosťou, ktorú tak zúfalo potrebujú všetky dievčatká narodené a vychované v jaskyni. Pre Lunu to bolo ako vzkriesenie – ba nie, ako samotné narodenie. O mesiaci nevedela vôbec nič, ako nevedela nič o tmavomodrom nekonečne posiatom malými iskričkami podobnými diamantovým špendlíkom. Ale všetci astronómovia sveta by mohli závidieť extázu, ktorú cítilo toto šestnásťročné dievča, keď po prvýkrát uvidelo nočnú oblohu. Hľadela totiž na svet tak, ako sa hľadieť má, a hoci jej poznanie nebolo dokonalé, zrak ju neklamal – videla to, čo mnohým ľuďom uniká, lebo sú príliš „múdri“, aby to videli.

Odrazu akoby sa jej niečo jemne dotklo, objalo ju a pohladilo. Postavila sa, no nevidela nič a netušila, čo to mohlo byť. Podobalo sa to dychu ženy. Nikdy sa nenadýchla sviežosti nočného vánku. Vzduch do jej komnát prenikal dlhými štrbinami v skalných stenách. Vánok letnej noci bol pre ňu ako duchovné víno, ktoré naplnilo celú jej bytosť opojením najčistejšej radosti. Dýchať tú sviežosť bolo dokonalým požehnaním. Akoby sa jej pľúca plnili samotným svetlom. Opojená krásou noci si prestala uvedomovať svoje bytie, a predsa dokonale existovala.

Asi ste už uhádli, že Luna sa dverami dostala na hradby, ktoré obklopovali záhradu a tiahli sa až dole k rieke. Ocitla sa v úzkom priechode medzi dvoma radmi cimburia. Ani raz jej nenapadlo pozrieť sa dole pod nohy a už vôbec nie na to, čo je pod hradbami – tak veľmi jej dušu uchvacoval nekonečný tmavomodrý „strop“ s veľkou žiarovou „lampou“. Nakoniec sa od dojatia rozplakala a jej srdcu sa uľavilo tak, ako sa aj noci uľaví v daždi.

Potom sa zamyslela. Tieto novoobjavené poklady si musí chrániť! Och, v akej nevedomosti ju držali jej väzniteľky! Život je plný nádherných vecí a ony ten jej ohlodali až na kosť! Nikdy sa nesmú dozvedieť, čo už teraz vie! Musí svoje poznanie skrývať – musí sa uspokojiť s tým, že ho má hlboko v srdci. Preto sa so šťastným povzdychom odvrátila od tej nádhery a tichými krokmi sa vrátila späť do temnoty skalnej hrobky. No teraz už ani temnota a neprávosť sveta nedokázali premôcť radosť z toho, čo zažila dnes v noci.

Krátko potom vošla Falka a zdesila sa, aká je v hrobke tma. Ale Luna na ňu zavolala, že je tu a nič sa jej nestalo. Vysvetlila jej, že nastalo podivné trasenie, ktoré zhodilo lampu. Falka to šla ihneď oznámiť svojej panej a ani nie o hodinu na mieste starej lampy visela nová. Luna si pomyslela, že nevyzerá tak jasne a čisto ako tá predtým, ale bola príliš šťastná, aby jej to vadilo. Hoci už vedela, že je väzňom, jej srdce prekypovalo radosťou a vďačnosťou. Dokonca sa niekedy musela ovládnuť, aby sa neroztancovala. Aj sny sa jej snívali inakšie. Už neboli prázdne a nudné, ale plné nádherných obrazov a vízií. Je pravda, že z času na čas ju premáhala netrpezlivosť, kedy sa už zase bude môcť ísť pozrieť na „svoj poklad“, ale vždy sa napomenula slovami: „Čo na tom záleží, že tu sedím pri svojej úbohej bledej lampe, keď viem, že vonku žiari lampa, ktorá prekoná tisíce lámp na svete?“

Bola presvedčená, že videla deň a slnko, o ktorých čítala v knihách. A od tej chvíle vždy, keď čítala o dni a slnku, mala v predstavách noc a mesiac; a keď čítala o noci a mesiaci, myslela len na svoju jaskyňu a lampu, ktorá v nej visela.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Lux a Luna