Naďa Horáková

ŽENY NA PRANÝŘI

Mocní a ubozí Markrabství moravského

Ukážka z elektronickej knihy

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Naďa Horáková 2013

© Obálka Diana Delevová, Ondřej Nývlt, 2013

© Mapa Martina Mikulová

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2013

ISBN 978-80-243-5729-4

Mému milovanému Dušanovi mladšímu

Prolog

Píše se rok 1353. Před třemi lety se v městě Brně usadil Jan Jindřich Lucemburský, mladší bratr krále Karla IV. a nový markrabě moravský. Brno se opět stalo hlavním městem Moravského markrabství. Markrabě Jan Jindřich pokračoval v práci svého bratra Karla, aby Moravu zkonsolidoval a vykoupil hrady a statky kdysi šlechtě zastavené jejich otcem Janem Lucemburským a aby obnovil správu země pod zemskými úředníky. Oba bratři byli dobří hospodáři a osud české a moravské země jim ležel na srdci.

Jan Jindřich měl za sebou pohnutý život, přestože mu bylo pouhých třicet jedna let. Jeho první manželství s Markétou Tyrolskou skončilo skandálem. Obvinila ho z impotence a vyhnala z Tyrolska. Ona i její nový manžel, markrabě Ludvík V. Braniborský, pak skončili na mnoho let v klatbě. Aby tak nedopadl i Jan Jindřich, musel devět let čekat na to, až jeho manželství s Markétou papež náležitě rozvede. Teprve pak se mohl v roce 1350 oženit. Jeho druhou ženou se stala Markéta Opavská, ale ani počátek jejich manželství se nevyvedl. Po svatbě a krátkém soužití se zamilovaní manželé museli na čas rozloučit, protože oba skončili v klatbě za nedovolené manželství. Překážkou bylo, že si nevyžádali papežský dispens, tedy povolení ke svatbě. Byli totiž blízcí příbuzní – pravnučka a pravnuk krále Přemysla Otakara II. Teprve když Jan Jindřich o povolení k tomuto příbuzenskému sňatku požádal Řím a dostal kladnou odpověď, mohl si svou ženu přivést zpět na hrad Špilberk. Byla to pouze formální záležitost, ale svět byl založen na pořádku. A kdo ho porušil, ten byl potrestán, ať se jednalo třeba o hlavy nejvyšší.

Jan Jindřich byl volnomyšlenkář a obvykle řešil věci s nadhledem. Staral se o vysokou politiku a o otázky bezpečnosti země. Občas předběhl svou dobu, ale ta ho vždycky odkázala do patřičných mezí. A aby ty meze příliš nepřekračoval, o to se starala i jeho žena Markéta Opavská. Od dětství věděla, že království tvoří nejen šlechta, ale i měšťané, vesničané a také lidé na okraji společnosti, tedy tuláci, žebráci a nevěstky, a v neposlední řadě také provozovatelé nectných řemesel, jako například kat, jeho rodina a jeho holomci.

V centru pozornosti krále Karla i markraběte Jana Jindřicha bylo i Slezsko. Původně jednotné území, určené jako úděl vedlejší větve Piastovců, bylo během staletí rozdrobeno do více než dvaceti knížectví, kde vládli slezští Piastovci. Tato knížata se v náklonnosti zmítala mezi královstvím českým a polským, protože pás jejich území ležel právě mezi oběma zeměmi. Důležitým knížectvím, které otvíralo Lucemburkům cestu k polskému Slezsku, bylo knížectví opavské, jemuž vládl Mikuláš II. Opavský z poslední větve přemyslovské krve. Byl vnukem Přemysla Otakara II., ovšem z levého boku.

Právě Mikulášovu dceru si vzal Jan Jindřich Lucemburský za manželku a zapojil se tak ještě úžeji do spletité sítě příbuzenských vztahů se slezskými Piastovci. Matka markraběnky Markéty byla totiž Anna Ratibořská a také současná manželka knížete Mikuláše byla slezská kněžna Hedvika Olešnická. Avšak i samotní předkové Lucemburků z rodu Přemyslovců byli spojeni se slezskými knížaty. Například dcery krále Václava II. byly provdány za knížete javorského a knížete lehnického a jeho syn Václav III. si vzal za ženu kněžnu Violu Těšínskou.

Pokrevní propojení Přemyslovců, Lucemburků a Piastovců, ať slezských či polských, a ostatně i Habsburků bylo tak těsné, že téměř při všech sňatcích bylo nutné žádat papeže o dispens, tedy o povolení sňatku, kvůli blízkému stupni příbuzenství ženicha a nevěsty. Ale tato nezdravá spřízněnost si mnohdy vyžádala svou daň. Blízce příbuzná manželství zůstávala často bezdětná, jako by prozřetelnost krotila lidské ambice.

Přestože slezská knížectví nepatřila k těm největším ani nejbohatším, dcery slezských knížat byly pro svou vznešenou krev, namíchanou snad ze všech šlechtických rodů Evropy, žádanými manželkami. Co víc by si mohli urození i méně urození, bohatí i méně bohatí nápadníci přát, než zapojit svůj rod do této fascinující směsice minulosti a zajistit tak svým potomkům místo na výsluní evropské elity.

Je únor léta Páně 1353 a Brno očekává v brzké době návštěvu právě ze slezských luhů a hájů. Markraběnka Markéta je těhotná a křtiny prvního dítěte markraběcího páru mají být velkolepou oslavou moravsko-slezské soudržnosti. Markraběcí rodina právě vybírá vhodné jméno pro prvorozeného potomka.

Křestní jména středověkých lidí nebyla příliš nápaditá. Řídila se křesťanským kalendářem, v němž byla zapsána jména světců. Nejoblíbenějším křestním jménem u mužů bylo například Jan, Jakub, Jindřich a Mikuláš. U žen byl výběr z křestních jmen ještě užší. Každá druhá žena se jmenovala Alžběta, Markéta, Anna nebo Kateřina. A tak není divu, že se ujímaly i nejrůznější přezdívky, například podle povolání či vzhledu, aby bylo možné jednotlivé osoby od sebe rozlišit třeba při výběru daní.

I

Královské město Brno, únor 1353

Kateřina Ferreová seděla u okna v prvním patře domu a hedvábím si vyšívala kytlici z toho nejjemnějšího plátna, jaké se dalo v Brně dostat. Drobná šestnáctiletá dívenka vypadala spíš jako dítě než jako pár měsíců vdaná žena. Vdávala se po svatém Havlu. Z okna viděla do Kobližné ulice, což skýtalo nespočet možností rozptýlení, když trhovci a zákazníci chodili na Dolní trh a zase z něho odcházeli.

Vtom Kateřina zpozorovala svou matku Alžbětu, jak se služkou přichází k domu jejího manžela. Alžběta Smelclinová strávila na Dolním trhu hodnou chvíli a hledala něco zajímavého jako dárek pro svou dceru, ke které šla právě na návštěvu. Alžběta pocházela z bohatého patricijského rodu Pohořelických a byla nesmírně hrdá na svého bratra Marka, který býval pravidelně přísežným v brněnské městské radě.

Kateřina otevřela okno, vyklonila se z něho a zamávala na matku. Paní Alžběta ji zpozorovala a pospíšila si k domu. Služka nesla košík plný drobností.

Vtom vrzly dveře světnice a Kateřina se polekaně obrátila. Ve dveřích stál její o třicet let starší muž Jiří Ferreus a z očí mu sršela zloba. „Zase, ty nemehlo, lelkuješ?“ houkl na ni zlostně.

„Ne, vyšívám,“ ukázala mu Kateřina ustrašeně plátno.

„Říkal jsem ti, aby ses v tom okně nevystavovala jako dorota na Puhlíku!“

„Ale všechny…“

„Mě nezajímá, co dělají jiné ženy. Ty vědí, jak se u okna chovat, ale ty ne!“

Zvyšoval hlas a přibližoval se k ní. Byl tak soustředěný na nezdárnou manželku, že ani nevnímal otevřené okno. Kateřina se začala choulit a kryla si hlavu rukama.

Pádná ruka Jiřího dopadla na její ruce i hlavu. Kateřina spadla na zem a Jiří ji kopl do boku.

„Nekopej mě, ne!“ ječela Kateřina jako na lesy, protože věděla, že matka stojí před domem a otevřeným oknem ji slyší.

Její vzdor ho rozzuřil a jal se ji trestat dál.

„Vstávej, ty hampejznice líná!“ zařval na ni a znovu ji kopl.

Vtom někdo prudce zaklepal na domovní dveře, až to bylo slyšet otevřeným okem i do pokoje. Jiří se vzpamatoval a trochu nejistě se podíval po okně.

Vyklonil se z něho. Uviděl Alžbětu Smelclinovou, jak celá bledá stojí pod oknem a nevěřícně se na něho dívá, stejně tak jako služka, která zaklepala na dveře a nyní již stála opět u své paní.

„Co chceš, Alžběto?“ zeptal se neomaleně a jako by se nic nedělo.

„Jdu na návštěvu k dceři.“

„Dnes nemá čas. Přijď příští týden.“

„Aspoň s ní chci mluvit přes okno,“ odpověděla Alžběta naléhavě, ale v jejím hlase zazněla i výhrůžka.

Jiří zaváhal, ale potom přikývl: „Tak počkej, zavolám ji.“ Ustoupil od okna a zavřel ho.

Alžběta šokovaně poodstoupila dál od domu do ulice, ale do světnice vzhledem k výšce domu a zavřenému oknu neviděla.

Jiří surově odtáhl ležící a plačící Kateřinu dál od okna a trhnutím za ruku ji postavil.

„Neřvi, nebo dostaneš ještě víc! Víš, co máš říkat.“

Kateřina přikývla. Utřela si oči. Upravila si pošmodrchané zavití. Strach z ran byl ještě větší než její žal, takže když Jiří znovu otevřel okno a postavil ji do něho, neplakala. Ovšem Jiří stál za ní a držel ji za dlouhý hnědý cop, jako by jí připomínal, co bude následovat, když si bude matce stěžovat.

„Maminko, dobrý den,“ řekla a usmála se.

„Kateřino, je všechno v pořádku?“ zeptala se Alžběta znepokojeně.

„Jistě, maminko,“ odpověděla pevným hlasem, ale její tvář dávala matce najevo, jak je nešťastná.

„Dobře, Kateřino, přijdeme zítra i s otcem. Doufám, Jiří, že nepůjdeme zbytečně.“ V hlase jí opět zazněl pohoršený tón.

„Budeme vás čekat, Alžběto,“ odpověděl.

„Sbohem, moje dítě,“ rozloučila se Alžběta a dala služce pokyn, aby košík nechala u dveří do průjezdu. Pak se otočila a odcházela pryč. Nitro jí vřelo bolestí, jakou snad nikdy v životě nepoznala. Bylo jí špatně a celá se chvěla úzkostí. Její děťátko je v ohrožení. Vzpomněla si na probdělé noci u postýlek svých dětí, kdy jim srážela horkost, na žal, který prožívala, když dvě děti umřely ještě v kojeneckém věku, na sladkobolnou úzkost, když pak děti odcházely do svých nových rodin. Ale takový pocit, jaký v ní vyvolal Jiřího útok na její malou Kateřinu, neznala. Pochopí ho snad jen matka, která je ochotná udělat pro štěstí svých dětí cokoliv.

Jiří chvíli hleděl za vzdalující se tchyní a pak zavřel okno. Mezitím Kateřina rychle odcházela pryč z místnosti.

„Počkej,“ zahartusil.

Dívka se zastavila ve dveřích a chvěla se.

„Zítra odpoledne připravíš všechno na pohoštění svých rodičů. A nechci slyšet jediné fňuknutí. Víš, jak nesnáším, když se vynáší z domu. Co se doma upeče, to tu také zůstane!“

Ustrašeně přikývla.

Šlojířnice Hedvika vyšla z markraběcího paláce na Rybném trhu s košíkem v ruce a s ustaranou tváří. Byla to hezká žena. Modrá barva jednoduchých měšťanských šatů a teplý králičí plášť jí neobyčejně slušely. A kdokoli šel kolem ní, nespustil oči z jejího půvabného zavití hlavy. Pokrývalo jen vlasy a uši, takže jí byla vidět celá tvář, ale nepůsobilo frivolně.

V košíku pod ústřižky látek na závoje se skrývala hřivna, kterou dostala od paní Kareny, hofmistryně markraběnky Markéty, ale Hedvice letěly hlavou myšlenky jako oblaka před bouřkou. Že měla díky markraběnce a jejímu fraucimoru plné ruce práce, přijímala jako požehání, jenže právě teď jí chyběly odpovídající látky, aby mohla náročné požadavky šlechtičen uspokojit. Kupec s látkami přijede až příští týden a ona do té doby musí vynaložit veškerou svou šikovnost, aby z minima látek našila co nejvíce krásných šlojířů. Pro markraběnku měla schovanou látku lehounkou jako pavučina a stejně tak i utkanou a pošitou droboučkými perličkami. Jako by právě opustila palouk blyštící se ranní rosou. Dovezl ji cizí kupec s podivnou tváří a šikmýma očima. Měla ji doma už dva roky a opatrovala ji jako nejcennější poklad. Věděla, že jednou její čas opustit truhlu v ložnici nadejede. A právě teď se to stalo. Minulý týden přišla paní Karena do její dílny a pozvala ji do paláce. Že se markraběnka doslechla o jejích krásných šlojířích. Hedvika přinesla markraběnce tři šlojíře a hned dostala objednávku na tři další. Ty odevzdala dnes a opět odcházela s objednávkou pěti šlojířů pro vznešené dámy dvora.

Hedvice bylo dvacet osm let a před třemi lety ovdověla. Její o dvacet let starší manžel se jednoho dne už neprobudil ze spánku a jí zanechal dílnu s dvěma tovaryši a dvěma učedníky a s několika rozešitými šlojíři. Měla tři možnosti. Dílnu prodat, provdat se za zavedeného šlojířníka nebo za jednoho z tovaryšů, nebo se sama ujmout vedení dílny. Zvolila poslední možnost a nelitovala. Její nebožtík manžel byl pracovitý člověk, ale chyběl mu cit pro práci, které se vyučil u svého otce. Hodil by se spíš na kováře než na krejčíka obcujícího celý život s drobnou jehlou a drátky. Zato Hedvika jako by se pro šlojířinu přímo narodila. Za pár neděl po svatbě už ušila šlojíř krásnější než kdokoliv z dílny. Měla i hodně nápadů, jak práci v dílně zlepšit, ale muž ji vždycky odkázal tam, kam žena patří. Do kuchyně a ke škopku. Pomáhat mohla jen tehdy, když v dílně nestíhali. To se však stalo málokdy. V Brně bylo dostatek šlojířníků a šlojířnic.

A tak si šila šlojíře sama pro sebe a vždycky byla středem pozornosti. Uměla si totiž šlojíř na hlavě všelijak upravit a přichytit drátky a sponami, takže stejný šlojíř vypadal pokaždé jinak. Zvědavým ženám tvrdila, že jí je ušil manžel. Ten mlčel. Takové hloupé ženské tlachání! Jako by nebylo nic důležitějšího než to, do čeho si ženské zahalí své prázdné hlavy.

Jediným rozptýlením jejího desetiletého manželství byly cesty do měst, kde se konaly slavnosti za přítomnosti nejvyšší šlechty. Její manžel byl sice na šlojířinu natvrdlý, ale hloupý nebyl. Objížděl významné události a obhlížel šlojíře dam a jako první v Brně měl vždycky módní novinky. Ovšem ostatním šikovným šlojířníkům pak stačil jediný pohled na nový typ závoje a vzápětí chodilo v podobných šlojířích celé Brno.

Cestovala s ním ráda. Doma ji nedrželo žádné plačící dítě. Neotěhotněla. Muž ji vinil z neplodnosti, ale neřekl půlku slova. Věděl, jak pomíjivý je lidský život. Jeho první žena a dvě malé děti zemřely v jediném týdnu na černý kašel. Jen jeho smutné vyčítavé oči hovořily za vše.

Na cesty ji ovšem nebral z dobroty srdce, jednoduše jen žárlil. Hezká modrooká blondýna, přímo vzor čisté ženské krásy a nevinnosti, nenechávala mnohé muže klidnými. Dokonce se šuškalo, že jeden z kameníků při opravě kostela v herburském klášteře vytesal její tvář na portálu jako tvář jedné ze světic. A tak šlojířník neponechal nic náhodě, aby si třeba do domu nenasadil kukaččí mládě. Jeden z tovaryšů, ostatně oba mohli na Hedvice oči nechat, vždycky zůstával doma a vedl dílnu a učedníky. Přece jen si nebyl jistý, jestli ta neplodnost Hedviky není i jeho problém. První žena otěhotněla také až po deseti letech od sňatku.

Hedvičin čas nastal, když její muž umřel. Za pár týdnů byla Hedvika v Brně brána jako nejlepší šlojířnice a vzor módnosti. Šila pro stávající klientelu svého muže, později se přihlásily i patricijky a naposled markraběcí dvůr.

U běžných zákaznic vsázela Hedvika na módu. Z jednoduchých látek se daly ušít šik šlojíře pro šikovné ruce měšťanek, které si je uměly samy upravit. Čím byla zákaznice bohatší, tím víc vsázela Hedvika na luxusní látky. Věděla, že čím nápadnější látka, tím jednodušší zavití vyžaduje. Za chvíli jí už žádný ze šlojířského cechu nestačil. Měla vkus a cit pro módu jako nikdo široko daleko.

Šít pro markraběcí dvůr byl její cíl. Markraběnce sice chodily šlojíře snad z celé Evropy, ale Hedvika věděla, že má jeden trumf v ruce. Právě to, že uměla šlojíře na hlavách zákaznic zajímavě upravit. Už i patricijky si ji zvaly, aby jim na hlavách vykouzlila neodolatelné zavití při příležitosti důležitých rodinných či městských oslav.

Hedvika prošla Rybným trhem kolem dominikánského kláštera a vešla do ulice Za Radnicí, čímž opustila Veselou čtvrť a vstoupila do čtvrti Brněnské, v níž bydlela. Prošla ulicí a dostala se na Horní trh. V jeho středu zabočila doleva a dorazila do ulice Malé, kde měla svůj dům. Nepatřil k největším, ale pro provoz dílny stačil. Vešla průjezdem do domu a pak přímo do dílny. Tam seděly u oken čtyři ženy a šily závoje.

„Tak děvčata, pro fraucimor do příštího týdne dalších pět závojů. Pro markraběnku ušiju závoj sama. Vy máte taky každá jeden závoj. Ten musíte ušít přednostně.“

Ženy spokojeně přikývly. Dvě vdovy a dvě svobodné ženy. Všechny u Hedviky i bydlely. Oba tovaryši postupně odešli a ona přijala do dílny právě ženy. Jednak byly šikovnější na práci, jednak s nimi nebyly žádné problémy, co se týče poslušnosti. Oba tovaryši si začali po smrti manžela vyskakovat a chtěli Hedviku řídit. Nesnesli, že by jim měla poroučet mladá žena. Byla ráda, když odešli. S nimi odešli i učedníci, když je neměl kdo zaučovat.

Nejstarší, čtyřicetiletá žena zvedla oči od závoje: „Měla bys, paní Hedviko, vzít nějakou učednici. Pomalu už nestíháme. Máme objednávky na týdny dopředu a teď ještě ten fraucimor.“

„Už jsem na to také myslela, Petrino. A co tvá nejmladší dcera? Mohla by nám aspoň vařit.“

„Je těhotná, muž ji nepustí,“ odpověděla Petrina hrdě.

Byla pět let vdova a své tři dcery vyvdala za brněnské řemeslníky. Musela tomu obětovat svůj dům po manželovi. Ostatně sama by ho ani neudržela. Prodala dům, vyplatila věno dcerám a sama šla do služby k Hedvice. Peníze, které jí zbyly, schovávala na dně své truhlice na dobu stáří. Věděla, že poslední útočiště najde u jedné ze svých dcer, ale nechtěla k ní, až nebude moci pracovat, přijít jako žebrák. Penízky na dně truhlice díky její šetrnosti a pracovitosti vesele přibývaly. Na nové vdavky nepomýšlela. Nebyla moc hezká, muži jí nikdy nedávali najevo svůj zájem a ani ona o nový sňatek nestála. Zamýšlela, že u Hedviky stráví co nejdelší dobu, jak to půjde.

„Vařit by mohla moje sestra,“ navrhla třicetiletá vdova Jitka. Pocházela z Bosonoh a své dvě děti měla u rodičů na statku, kde její otec pracoval jako správce. Měly se tam líp než ve městě. Jitka rodičům pravidelně nosila peníze na jejich výchovu. Měla ještě pět mladších sourozenců, kteří na statku pracovali. Pro ni tam už ale místo nebylo. Proto byla vděčná za každý groš, který si vydělala.

„Aspoň do jara, než začnou polní práce.“

„Dobře, zeptej se doma, jestli ji mohou několik týdnů postrádat,“ souhlasila Hedvika. „Do jara snad někoho najdu.“

Osmadvacetiletá Gisela a dvacetiletá Alika mlčely. Obě pocházely také z venkova a město je přilákalo jako můry světlo svíčky. Myslely, že je tady život lehčí. Gisela málem skončila jako nevěstka. Hedvika ji našla vyhladovělou a zbědovanou před dvěma lety u Brněnské brány. Naštěstí Gisela uměla šít, a tak se domluvily. Alika byla vzdálenou příbuznou Hedviky a obrátila se přímo na ni s žádostí o službu. Hedvika u žádné z nich nelitovala, že je zaměstnala.

Převlékla se ve své místnosti v prvním patře do pohodlných domácích šatů, vytáhla drahocennou látku a sešla dolů do dílny. Sedla si ke svému stolu, na kterém byly košíky s nitěmi, jehlami a nejrůznějšími cetkami potřebnými na závoje, a dala se do práce. Petrina začala zpívat, měla nádherný hlas, a všechny se k ní přidaly. Jejich zpěv se linul z průjezdu a nebýt nekřesťanského mrazu, mnozí chodci, kteří procházeli Malou ulicí, by se zastavili a zaposlouchali se do toho přímo andělského chóru.

Brněnský kat Hajo kráčel ulicí Českou směrem ke své katovně. O hlavu převyšoval ostatní muže a černý kožený kabátec, zevnitř zateplený kožešinou, mu dodával na objemu, takže vypadal impozantně. Nejedna měšťanka, když šel kolem, k němu zvedla sklopené oči, ačkoliv měla dělat, že kata nevidí. Byl to hezký muž. Ale patřil k těm posledním z nejposlednějších ve městě. Lidé se ho báli, pohrdali jím, ale potřebovali ho.

Kat vešel do katovny, která se nacházela nedaleko Židovské brány, za Židovskou čtvrtí a za dvorcem podrychtáře Bernarda. Jednopatrový domek se skládal ze tří místností. Přízemí tvořil mázhauz a kuchyně a v patře se nacházela jediná prostorná světnice. Vchod do katovny byl z průjezdu, který vedl do menšího dvora. Ve dvoře byl na dům přilepený dřevený přístavek, v němž bydleli dva svobodní katovi holomci, a dílna na katovské náčiní.

Mázhauz byl prázdný a v domě panovalo ticho. To kata znepokojilo. Jeho žena Klára měla přece vařit oběd pro celou rodinu i pro oba holomky. Před měsícem potratila a od té doby nebyla ve své kůži. Přece jen už nebyla nejmladší, bylo jí třicet osm let.

„Kláro!“ zavolal na prvním schodě dřevěného schodiště vedoucího do patra.

„Tady jsem…“ uslyšel slabý, jakoby vzdálený hlas.

Rychle vyšel nahoru. Klára ležela v jejich manželské posteli a na jeho půlce seděla dcera Jana, dvanáctileté vytáhlé žábě, a chovala v náručí roční dítě.

„Co je ti, Kláro?“ přešel hned k ní a položil jí ruku na čelo. Hořela jako pochodeň, ale tváře měla bledé.

„To nic nebude,“ uklidňovala ho.

On se však na ni díval polekaně. Ta horečka nevěstila nic dobrého.

„Hajo,“ oslovila Klára něžně svého manžela.

Posadil se na postel k ní a chytil ji za ruku. Lekl se. Byla ledová.

„Ano, Kláro,“ snažil se na sobě nedat znát znepokojení.

„Odvez děti k mé matce do Olomouce,“ poprosila ho. „Včera zemřela Cilka, začalo to stejně… horečka a pak ta vyrážka.“

„Vyléčím tě,“ stiskl jí ruku.

Přikývla, že mu věří, ale bylo to jen konejšivé gesto, aby mu nepřidělávala starosti.

„Jano, odnes Honzíka k Hátě vedle do nevěstince, ať ho chvíli pohlídá. Pak sbalíš věci. Odjedete k babičce,“ poručil Hajo dceři.

Jana přikývla a odešla i s malým bratříčkem.

„Včera ti přece nic nebylo,“ pohladil ji po ruce a usmál se.

„Nebylo,“ přikývla a trochu se zapýřila. Hlavou jí zavířily vzpomínky z dnešní noci, ostatně i z mnoha a mnoha nocí předešlých. Nemohla se ani za třináct let manželství Haja nabažit. Milovala ho, i když věděla, že on si ji vzal jen z nezbytnosti. Byl však dobrý manžel a výborný otec. Rodinu ctil jako největší svátost.

„Udělám ti zábal,“ řekl. Vstal z postele a otevřel jednu z několika truhlic v místnosti. Brněnský kat byl sice člověkem opovrhovaným, ale zabezpečeným. Katovské řemeslo vynášelo několik hřiven ročně, a tak žila katova rodina pohodlně v dostatku.

Hajo vytáhl z truhlice dva pruhy plátna a šátek. Jedno plátno a šátek namočil dole v kuchyni ve vědru ve studené vodě a zabalil do něho Kláru. Druhým suchým pruhem ji omotal a přikryl dvěma houněmi. Mokrým šátkem jí ovázal hlavu. Za chvíli usnula. Horkost ale neklesala. Nelíbilo se mu to. Poslední týden zemřelo několik lidí v Brně na šarlach. Ráno potkal jeptišku Marii ze starobrněnského kláštera, která ho doprovázela, když hubíval v klášteře myši a krysy nebo jim čistil jímky. Potvrdila mu, že i u nich v klášterním špitále zemřelo několik žebráků. Epidemie se obávají prý i oba doktoři, Jiří na markraběcím dvoře a Šimon, městský medikus. Snad ale když teď zamrzlo, nebude to už tak nebezpečné. Šarlach obyčejně kosil odrostlejší děti, ale letos udeřil s takovou silou, že napadl i dospělé. Pokud se už tak stalo, hodně z nich zemřelo. To mu teď letělo hlavou. Zatím netušil, jestli Klára šarlach má, nebo jen někde nastydla. Ani jedno, ani druhé však nebylo povzbuzující.

Dcera Jana se za chvíli vrátila a pomohla otci zabalit věci, které budou při pobytu u babičky oba potřebovat. Obě děti pak večer přespaly dole v kuchyni u pece na houních, které sem Hajo přinesl.

Alžběta Smelclinová přišla domů se zachmuřenou tváří. Rozdělila služkám práci, zkontrolovala kuchařku, jak je daleko s obědem, a vyšla po schodech do prvního patra, kde se nacházely obytné místnosti rodiny. Její manžel Petr Smelclin seděl u kamen v síni a probíral se účty. Vzhlédl od nich a okamžitě zareagoval na manželčin vzhled. Její jindy usměvavá tvář teď měla šedivou barvu, jako by byla bez krve.

„Děje se něco?“ prohlížel si ji znepokojeně.

„Ferreus Kateřinu bije a nadává jí.“

„Káča si stěžovala?“ zeptal se.

„Ne, vůbec mě k ní nepustil. Mluvily jsme spolu jen přes okno.“

„Tak jak to víš?“

„Viděla jsem to z ulice.“

„Co?“

„Stála u otevřeného okna a on ji praštil po hlavě rukou a nadával jí do líných hampejznic. Myslím, že ji i kopal.“

Petr prudce vstal, až se mu účty rozsypaly po zemi. Nevadilo mu ani, že Kateřina dostala pohlavek, ostatně Alžběta za pětadvacet let manželství schytala od něho také pěkných pár facek. Ale častovat jeho pracovitou dceru takovými slovy a kopat do ní, to bylo příliš ponižující pro celý rod Smelclinů.

„Káča ti předtím něco naznačila?“ zeptal se, když ho první zlost přešla, a začal nervózně chodit po místnosti.

„Ne,“ odpověděla Alžběta. „Ale já jsem s ní nikdy sama nebyla. Vždycky tam seděl on.“

Oba chvíli mlčeli. Kateřinu provdali za Ferrea v polovině října, ale to se tehdy právě přestěhovali z Itálie, kde několik let bydleli u Petrova bratra Jakuba a společně obchodovali. Byly to úspěšné roky. Petr tam nadělal jmění i bez přispění své bohaté rodiny v Brně. Bratr Jakub se rozhodl v Itálii ještě zůstat. Nad ním tam totiž držel ochrannou ruku jeho švagr Konrád Goblin, královský hejtman ve Feltre. Od října do Vánoc to byl hektický čas, kdy Petr vyřizoval všechny pohledávky, aby z Itálie odešel bez restů a dostal všechno, co mu patří. Alžběta zase zařizovala nový dům, který koupili na Horním trhu, a na novomanželku neměla tolik času, jak by si přála.

„Máš pravdu, až teď si uvědomuju, že ani u nás nikdy sama nebyla. Vždycky přišla jen s ním,“ řekl Petr.

„Neměli jsme mu ji dávat,“ řekla Alžběta. „Je starý a nervózní. Dvacet let žil se svou první ženou a mladá ho teď popouzí.“

„Káča je hodná a poslušná. Čím by ho popouzela?“

„Mládím,“ zasmála se Alžběta nevesele.

„Zítra za ním zajdu,“ rozhodl se Petr.

„Vnutila jsem nás oba na zítřek na návštěvu,“ vzpomněla si.

„Dobře,“ přikývl. „Domluvím mu. Ke Kateřině se bude chovat slušně, jinak…“ Jeho hlas dostal výhružný podtón.

Alžbětu Petrova rozhodnost ukonejšila, ale v duchu byla rozhodnuta za Kateřinino štěstí bojovat do konce dechu.

Šlojířnice Hedvika zaklepala na dveře domu Anny Goblinové. Služka jí otevřela a pustila ji dál. Velký dům stál na Dolním trhu. Paní Anna ho sice obývala, ale patřil jejímu nejstaršímu synovi Konrádovi, jemuž ho již odkázala. Králem Karlem byl Konrád povýšen na rytíře a nyní jako královský hejtman sloužil v Itálii, v državách, které získal pro České království právě král Karel. S ním tam pobývala celá jeho rodina, a tak matka Anna zajišťovala pořádek na jeho majetcích v Brně a jeho okolí.

Služka vedla Hedviku po schodech do prvního patra, kde se nacházely pokoje paní Anny. Služebnictvo bylo v pohotovosti a již na schodech bylo slyšet štěbetání žen z horní síně, což znamenalo, že paní Anna má dnes návštěvu.

Hedvika vešla do síně a hned ve dveřích se uklonila. Pokoj znala dobře, protože sem chodila poslední dobou pravidelně. Paní Anna Goblinová byla sice ctihodná matróna, která právě letos překročila šedesátku, ale stále jí záleželo na tom, jak vypadá. Matka rytíře a oblíbence krále i markraběte musí vyhlížet důstojně, přestože už je téměř deset let vdovou. Také dnes vypadala obdivuhodně dobře. Celá zářila, když seděla u stolu v kruhu svých dcer. Bylo jich tady všech pět, dokonce i ta nejmladší, dvacetiletá jeptiška Markéta, premonstrátka v bílém rouchu z Nové Říše, a podle bohaté tabule, kolem níž seděly, to vypadalo, že něco slaví.

„Pokud jsem přišla nevhod, vrátím se později,“ řekla Hedvika, když uviděla tu sešlost. Uvědomovala si, že se nachází mezi nejbohatšími ženami města, a trochu ji to svazovalo.

„Ne, jen pojď, paní Hedviko,“ zvala ji Anna Goblinová. „Ukaž nám šlojíř.“

Hedvika tedy popošla blíž a postavila košík se závoji na jednu z truhlic u zdi. Vytáhla šlojíř a podala ho paní Anně. Ona i její dcery ztichly a prohlížely si šlojíř. Líbil se jim.

„Je dost důstojný pro vdovu?“ zeptala se Anna.

„Je krásný, maminko,“ řekla Anežka, manželka brněnského rychtáře Jakuba z Rohru.

Ostatní dcery přikývly.

Hedvika je všechny znala, všechny u ní šlojíře kupovaly a nechávaly si je na hlavách upravovat, samozřejmě kromě jeptišky Markéty, která si hlavu pokrývala předepsaným řeholním zavitím. Teď zpola závistivě, zpola odevzdaně hleděla na krásný závoj v rukou své matky.

Kateřina, manželka Jindřicha Fuchse, kývala spokojeně hlavou. Klára, jedna z nebohatších brněnských vdov, nemohla ze závoje spustit oči.

„Paní Hedviko, uprav mi ten závoj na hlavě,“ řekla paní Anna. „Čekám ještě hosty, tak ať mě nepomluví, že už jsem stará…“

„Maminko, ty vždycky budeš vypadat krásně,“ řekla Marie, manželka Jakuba Smelclina, a myslela to vážně podle vlahého lesku v jejích očích.

Ostatní ženy přikývly.

Koniec ukážky

Table of Contents

Prolog

I