Emily D. Beňová

Pravá tvár lásky

Ukážka z elektronickej knihy

Emily D. Beňová

Pravá tvár lásky

Copyright © by Emily D. Beňová

Cover design © by Zuzana Valková

Illustration © Shutterstock

Slovak edition © by BESTSELER

ISBN: 978-80-89821-63-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2020

Všetkým, na ktorých mi záleží.

Prológ

Mešká. Sledujem hodinky, ktoré mám na ruke. Sekundová ručička už po miliónty raz prechádza okolo svojej osi, a jeho niet. Obzerám sa. Možno ho niečo zdržalo.

Znova si sadnem na zvalený peň, ktorého kôra mi už pripadá neskutočne drsná, a ruky si zložím do lona. Čakám už celé hodiny, stále dúfajúc a s vierou, že sa každú chvíľu objaví. Vonku sa začína stmievať, obloha sa sfarbuje temným koloritom, no ja stále verím, že príde.

Som tu len ja, so samotou v duši. Sama uprostred temnejúceho lesa, ktorý mi začína pripadať desivý.

Prečo ešte stále nedorazil? Veď sme sa dohodli. Niečo sa zmenilo? Rozmyslel si to? Alebo sa niečo stalo? Čo naša dohoda? Čo plány, ktoré sme mali?

Mali sme sa na tomto mieste stretnúť pred tromi hodinami, zbalení a rozhodnutí utiecť spolu na kraj sveta. Naplánovali sme si spoločný život ďaleko od tých, ktorí nám v láske bránili, ktorí nás chceli za každú cenu rozdeliť... No on nechodí.

Nechcem pripustiť, že by mal otec pravdu. Nedokážem prijať fakt, že by ma muž môjho života opustil. No čo ak? Čo ak to všetko bola pravda? Naozaj ma iba vodil za nos? Lenže ako by som tomu mohla uveriť? Veď ma predsa miloval. To on mi navrhol utiecť ďaleko, aby sme mohli byť spolu. To on mi denne opakoval, ako mu na mne záleží, ako ma ľúbi. A ja som mu verila.

Nemala som dôvod pochybovať o jeho slovách. Chcela som im veriť. Keď sa na oblohe ukážu prvé hviezdy, s plačom si uvedomím, že už nepríde. Dnes už nie. O tomto čase sme mali byť ďaleko odtiaľto. Mali sme sedieť v autobuse, ktorý nás odvezie z Fountain, a pokračovať ešte ďalej. Presne tak, ako sme si to včera tajne naplánovali.

Môj otec bol proti nášmu vzťahu, vraj nie je pre mňa dosť dobrý. Vraj ma nie je hoden. Dievča ako ja sa nemá čo stretávať s chlapcom z nižšej spoločenskej vrstvy. Lenže ja ho ľúbim. Som do neho šialene, beznádejne a nekonečne zamilovaná a do dnešného poludnia som verila tomu, že aj on do mňa.

Mal si len zbaliť veci, povedať o všetkom mame, ktorá nám priala, a potom sme mali spoločne ujsť.

Ibaže teraz tu sedím iba ja, s kufrom plným snov, dierou v hrudi a s vedomím, že ma podrazil a oklamal. Ušla som z domu, zriekla sa vlastného mena aj rodiny, aby som mohla byť s chlapcom, ktorého milujem, ktorému som verila... a ktorý ma tak zbabelo zradil.

Neprišiel!

1. kapitola

Na otvorené dvere zaklope Anne, moja čašníčka, a následne vstúpi. Zloží predo mňa pohár so studenou minerálkou a presom v malej šálke. Za ucho si zastrčí uvoľnený prameň z hrubého uzla navrchu hlavy a usmeje sa.

„Tvoja káva a minerálka.“

„Ďakujem,“ poviem zdvorilo, zapisujúc si do diára niekoľko údajov. „Dnes skončím skôr, musím ísť vybrať nový nábytok. Rozhodla som sa pre zmenu a viem, že ak pošlem niekoho iného, nedopadne to podľa mojich predstáv.“

Anne sa zasmeje. Jej smiech je príjemný. Zvonivý a jemný ako jej zovňajšok. Keď som ju pred rokmi stretla, myslela som si o nej, že je dcérou kňaza. Až neskôr, keď som ju viac spoznala, som sa dozvedela, že vyrastala v kláštore, pretože jej alkoholická matka sa jej po narodení ochotne zriekla. Anne to však nikdy netrápilo. Bola šťastná za život, ktorý mohla prežiť, a vôbec sa netajila tým, že po stretnutí s matkou ani netúži.

„To preto, že je neskutočne ťažké uhádnuť tvoj vkus,“ povie pokojne. Tmavé vlasy, ktoré má krásne husté, si už spravidla vypína navrchu hlavy. Vraj preto, aby jej nezavadzali, a zároveň sa pod nimi nepotí.

Má na sebe bielu čašnícku košieľku a čiernu sukničku po kolená, ktorú jej vpredu prekrýva biela, dôkladne vyžehlená zásterka. Má však pravdu.

„Čo narobím. Som jednoducho detailistka. Čo tie papierové obrúsky, ktoré tu mali byť ráno? Prišli?“

„Ešte vždy nie a ako tak sledujem čas, asi dnes už ani neprídu. Chceš, aby som ich pourgovala?“

S povzdychom sa pozriem na digitálne hodinky na ruke. Je niečo po druhej, takže aj keby prišli, je neskoro. Dnes som si naplánovala aj niečo navyše, takže musím bežať, ak to chcem stihnúť do zotmenia. „Nie, nechaj tak,“ poviem napokon a zavriem diár, do ktorého som dnes zapísala viac ako za celý týždeň. „Aj tak už musím ísť.“

„A inak, máš tu návštevu.“

Teraz? Pozriem na ňu a netajím prekvapenie. „Koho?“

V hnedých očiach obrúbených čiernou linkou jej zaiskrí. Dlhými mihalnicami pomaly zaklipká a pery stočí do pyšnej grimasy. „Niekoho neskutočne príťažlivého s bomboniérou v ruke a odhodlaním získať si ťa.“

Usmejem sa, lebo zrazu viem, o kom je reč. Určite hovorí o Lewisovi. Mladíkovi, ktorý mi nadbieha už nejaký ten piatok.

„Mám ho poslať dnu?“

„Ako vyzerám?“ narýchlo sa upravím a Anne sa spokojne usmeje.

„Si ako vždy krásna, no aj keby nie... tento by ťa chcel, aj keby si bola oblečená len vo vreci na odpad.“

Zasmejeme sa. „Obávam sa, že vo vreci by ma chcel iba smetiar.“

Aj Anne sa pobavene zasmeje. „Nech je, ako chce, Lewis je pre teba skvelá partia.“

Prevrátim oči. Toto počúvam akosi často. „Už hovoríš ako môj otec.“

„Keď on je fakt sladký,“ zapiští Anne spokojne. „A hodíte sa k sebe,“ dodá mimochodom.

„Ja ho vnímam len ako skvelého priateľa.“

„Možno by si mu mala dať šancu. Veď ti dvorí už odnepamäti.“

Zavrtím hlavou. „Ja na lásku neverím, Anne. To dobre vieš. Nedokážem mužom začať veriť dosť na to, aby som im vedela otvoriť svoje srdce. Ešte vždy som sa nepreniesla cez minulosť.“

„Stalo sa to už predsa tak dávno, Natalie. Okrem toho, nie všetci chlapi sú rovnakí.“

„Neplánujem to riskovať, ver mi. A nemáš náhodou pracovať?“

Teraz ona prevráti veľké oči. „Ako inak. Najlepšou obranou je pre teba útok.“

Usmejem sa. „Myslím, že ma už poznáš.“

„Lepšie, ako si dokážeš predstaviť,“ poznamená hrdo a ja musím súhlasiť.

„Pošli ho už konečne sem.“

„Veď už idem,“ sykne naoko namrzene a vyjde z kancelárie, aby dnu vpustila muža, ktorý sa o moje srdce unúva už niekoľko rokov.

Chlipnem si z kávy, zase sa napochytro upravím, aby som nepôsobila strhane. Keď vstúpi, vstanem z miesta v malej kancelárii bez okien, a uhladím si smotanovobielu blúzku.

„Lewis,“ poviem natešene, len čo do miestnosti vstúpi svetlovlasý mladík v drahom odeve, a prikročím k nemu, aby som ho mohla privítať bozkami na líca. Som naozaj rada, že ho vidím. Lewis je skvelý spoločník, priateľ aj poslucháč. Cítim voči nemu sympatie, no nie dosť veľké na to, aby som pociťovala potrebu zmeniť naše priateľstvo v niečo väčšie.

„Rád ťa vidím, Natalie.“

„Aj ja teba. Čo ťa sem privádza?“

Pekne sa na mňa usmeje a podá mi bonboniéru v červenom obale. Pistácie v čokoládových košíčkoch. Mňam. Vie, že ich zbožňujem.

„Taká malá pozornosť.“

„Och, nemal si si robiť starosti.“

„Len malá chuťovka na dlhý deň.“

Usmejem sa a pokyniem rukou k stoličke, aby si sadol. „Ďakujem. Je to od teba veľmi milé.“

„Snáď nejdem nevhod.“

„Vlastne aj trochu áno. O hodinu musím byť niekde inde. Sadni si, prosím. Dáš si kávu alebo čaj?“

Zložím bonboniéru na stolík a posadím sa spať na svoje miesto. Lewis si sadne do kresla naproti a rozhliadne sa po kancelárii.

„Nič, ďakujem.“

„Tak už mi povieš, čo ťa sem privádza?“

Rozopne si gombík na bielom modernom saku šitom na mieru a pozrie sa mi do tváre. Na jeho saku nevidím ani jedinú vlhkú kvapku. Žeby dážď utíchol? Odtiaľto to nevidím, pretože mám kanceláriu bez okien, ktorá je vlastne aj malým skladom, no ešte pred okamihom vonku otrasne lialo.

„Práve idem z práce. Odpadla mi schôdzka, tak mi zišlo na um, že sa za tebou zastavím a spýtam sa, čo robíš popoludní. Ale zdá sa, že už niečo máš.“

„Áno, mám niečo neodkladné.“

Lewis ma už celé týždne niekam pozýva a ja mám vždy vhodnú výhovorku. Našťastie aj na dnes.

Je iné, ak ho niekam zavolám ja, lebo vtedy mám celú situáciu takpovediac pod kontrolou. A iné je, ak ma niekam pozve on, lebo viem, že pôjde o romantickú večeru pri sviečkach alebo o posedenie na peknom miestečku, kde sa stretávajú zaľúbenci, aby mi naznačil o čo mu ide. A ja sa zase budem musieť tváriť, že to nevidím.

Mám Lewisa naozaj rada, no nie tak, ako by si prial. Jednoducho ho dokážem vnímať iba ako priateľa. Na lásku už dávno neverím a rozhodne nestojím o to, aby mi niekto ďalší podupal srdce aj česť. Preto si od chlapov držím dostatočne veľký odstup. A darí sa mi to už dobrých desať rokov.

„To mám teda smolu,“ poznamená sucho. „Plánoval som ťa pozvať k sebe domov. Mama usporadúva banket, a keďže sa blížia tvoje narodeniny... mohli by sme to spojiť.“

„Narodeniny mám až o dva dni.“

„Deň či dva hore-dole... Veď je to jedno,“ snaží sa ďalej.

Usmejem sa. Je to od neho milé. Jeho mamu mám rada, no musím odmietnuť. „Na dnes už niečo mám. Idem si zariaďovať byt. Opäť som sa rozhodla pre zmenu a vôbec netuším, ako dlho mi nákupy budú trvať. Nehnevaj sa, prosím, ale...“

„Nevadí. Môžeme tvoje narodeniny osláviť presne v ich deň. Alebo už niečo máš aj na nedeľu?“

„Vlastne áno. Idem k otcovi. Posledné mesiace na seba máme málo času, preto som mu sľúbila, že tieto narodeniny strávim s ním. Nehnevaj sa.“

„Možno sa mi len vyhýbaš,“ povie priamo a ja doslova stratím reč. Hľadím mu do jantárových očí a pokúšam sa vyhľadať vhodnú odpoveď, no zrazu som ako vymazaná. „Ak sa mýlim, vyveď ma, prosím, z omylu, no posledné týždne mám dojem, že sa mi úmyselne vyhýbaš.“

Povzdychnem si a odpijem z chutného presa. Potrebujem pár minút, aby som sformulovala vhodnú odpoveď, no viem, že mám len sekundy. Na klamstvá mám primálo času, a tak sa rozhodnem pre úprimnosť.

„Máš pravdu, Lewis,“ poviem s ťarchou, ktorú zrazu cítim v plnej sile, no milosrdné klamstvá aj tak nikam nevedú. „Asi sa ti naozaj vyhýbam. Nejde však o teba,“ poviem a chytím ho za ruku, aby som ho priateľským gestom upokojila.

„Chyba je vo mne. Si skvelý priateľ a tu je ten múr. Si len priateľ a ja nedokážem zmeniť to, čo cítim, hoci by som chcela. Si milý a úžasný, úplne ideálny muž.., ale nie pre mňa.“

Váhavo pokýva hlavou, no stále ma prepaľuje pohľadom, ktorý ma znepokojuje. Ak by sa na mňa takto pozeral muž, ktorý sa mi páči, najskôr by mi to nebolo také nepríjemné. „Prečo nie práve pre teba?“

„Jednoducho to takto cítim.“

Posmrkne so smiechom, no posmutnelo. „Teraz sa cítim ako odkopnuté šteňa.“

„To som nechcela. Prepáč mi to, no v tejto chvíli som k tebe maximálne úprimná.“

„Je v tom niekto iný?“

Zamrkám. Niekto iný? Vari ma nepozná? „Nie, nikto iný. Skôr ide o to, že na lásku už neverím.“

Spozornie. „Už?“

Súhlasne prikývnem.

„To je nejaký žart?“

Zasmejem sa, no môj smiech je len znakom frustrácie, ktorú cítim. „Nie. Toto rozhodne nie je žart, Lewis. Som k tebe len úprimná.“

„Viem, že o sebe nehovoríš rada, no aj tak. Premýšľam, čo sa stalo, že si voči mne taká chladná.“

„Nielen voči tebe. Voči všetkých mužom.“

Skúmavo sa mi pozrie do očí. Akoby mi chcel odpovede vyčítať priamo z pohľadu. Snáď to nedokáže. „Niekto ťa zranil?“ háda.

Zovrie mi žalúdok, lebo uhádol. Nerada o tom hovorím, pretože je to pre mňa ponižujúca spomienka, ktorá ma núti vždy sa mať na pozore. „Povedzme, že som kedysi dávno dostala lekciu, ktorá mi otvorila oči.“

Prezerá si ma ešte skúmavejšie. „Daj mi priestor a ja ti dokážem, že to viem zmeniť. Získam si tvoju dôveru aj srdce a dokážem ti, že láska naozaj existuje.“

„Nemyslím si, že je to dobrý nápad.“

„Prečo? Lebo sa bojíš, že sa do mňa zamiluješ?“

„Lebo viem, že ti zlomím srdce.“

Po mojich slovách zostane ticho sedieť. Nevie, čo by mi na to mohol povedať. Zaskočila som ho.

Dopijem zvyšky svojho presa a potom sa naňho s milotou pozriem. „Už by som mala ísť.“

„Iste,“ pochopí a vstane z miesta. „Samozrejme.“

„Nehnevaj sa, prosím, no naozaj už niečo mám.“

„To je v poriadku,“ usmeje sa a zasunie stoličku na miesto. „Všetci máme nejaké plány a povinnosti.“

Vezmem si kabelku, nahádžem do nej mobil aj peňaženku a prejdem k nemu.

„Ak dovolíš, zaveziem ťa, kam potrebuješ.“

„Nemusíš. Dnes som autom.“

„Už ho opravili? Veď si mi včera písala, že je stále v oprave a bude tam minimálne týždeň.“

„Otec mi dnes ráno poslal druhé. Neznesie vedomie, že jeho dcéra cestuje taxíkom ako nižšia vrstva.“

Lewis sa zasmeje. „K dáme tvojho postavenia to naozaj nesedí.“

„Prosím ťa. Akoby si ma nepoznal. Veľmi dobre vieš, že nie som jednou z tých snobských slečiniek, ktoré trpia maniermi a migrénami.“

„Máš pravdu. Zabudol som, že si jedna z ľudu.“

Aj tak sa to dá povedať. Venujem mu úsmev a potom opustíme moju malú kanceláriu. Vyjdeme spoza baru s kávovarmi do kaviarne, kde sedia len tri baby popíjajúce kávu, a mávnem Anne, ktorá stojí za pultom.

„Už idem. Večer všetko poriadne zamkni.“

„Ako vždy. Neboj sa.“

Prejdem úzkou kaviarničkou s piatimi stolmi po pravej strane až ku dverám a tam zazriem, že vonku naozaj prestalo pršať. Na oblohe sa však stále držia ťažké mraky, ktoré mi kazia náladu. Ešte ráno bolo pekné slnečné počasie a teraz akoby sa na oblohe rozlialo vedro so sivou farbou.

„Kedy ťa znova uvidím?“ spýta sa ma Lewis potichu a ja sa pozriem do tváre svetlovlasého elegána. V lodičkách, ktoré mám teraz na nohách a ktorých podpätky majú úctyhodných desať centimetrov, sme si s Lewisom hlavami zarovno.

„V pondelok?“ nadhodím. „Zajtra večer budem v kaviarni, pretože je koniec mesiaca a mňa čakajú účty. V nedeľu budem s otcom, no v pondelok by to šlo.“

Prikývne. „Veď si ešte zavoláme.“

„Platí,“ poviem iba, a keď mi otvorí dvere na kaviarni, vyjdem nimi.

Vonku je aj napriek tomu, že dlho lialo, príjemne teplo. Vo vzduchu cítiť pach mokrého asfaltu, no akosi som si na ten divný mestský zápach zvykla.

Rozlúčime sa bozkami na líca, a kým ja smerujem na miesto, kde parkuje moje nové BMW, Lewis sa otočí na druhú stranu, kde na neho čaká šofér s limuzínou. Nesledujem, ako nastúpi do auta. Neobzerám sa. Prejdem až k svojmu autu, nastúpim a zamierim do obchodného domu, kde na mňa už čaká nábytok dovezený priamo z Talianska.

To, že mi doniesli presne to, čo chcela moja duša aj oči, bolo len plusom. Nákup mi zabral minimum času a ja som mala zvyšok popoludnia na to, aby som si svoju vynovenú obývačku zariadila a upravila presne podľa svojich predstáv.

***

Bývam v pokojnejšej štvrti, v dome s veľkou presklenou terasou a so záhradkou, ktorá mi robí radosť v každom ročnom období. Prízemný domček s podkrovím určeným na staré haraburdie si ma okamžite získal. Tento dom som si kúpila pred piatimi rokmi. Bola to láska na prvý pohľad a ja som si ho zamilovala, len čo moja noha prekročila prah dverí. Už vtedy som vedela, že presne toto chcem.

Dve priestranné hosťovské izby, veľká kúpeľňa, spálňa, obývačka s terasou vedúcou do záhrady a kuchyňa s mramorovou dlažbou, ma úplne očarili.

Aj dnes si sadnem do nového kresla v obývačke a pozriem sa po izbe. Na protiľahlú stenu by sa mi hodil obraz. Predstavujem si na ňom slnečnice, ktoré svetlohnedý vyrezávaný nábytok v izbe elegantne doladia. Na stolík z masívu by sa tiež zišla pekná slnečnicová dekorácia. Ale to až neskôr, inokedy. Dnes si tu chcem len posedieť, nasať vôňu a chuť zmeny, ktorú som už potrebovala.

Milujem Denver, jeho vidiecku časť, náš starý ranč, starých rodičov a všetko, čo na ňom bolo. Mesto je len akousi náhradou, alternatívou, ktorá mi mala kompenzovať domov. Dnes už viem, že mesto pre mňa nikdy nebude tým pravým miestom na život.

Je to už desať rokov, čo som opustila Clarkeov ranč a milované Fountain. Dlhých desať rokov, ktoré zmenili mnoho. Zdá sa mi to už ako večnosť, akoby prešlo storočie, čo som sa rozhodla odísť.

Verila som, že opustiť ranč je jediná možnosť, ako zabudnúť a očistiť svoje srdce od zlomenej lásky. Keby som vedela, že na ňu aj tak nezabudnem, možno by som neodišla. Teraz na tom však už nezáleží.

Spustím sa v kresle nižšie a zakloním hlavu na operadlo veľkého ušiaka. Som akási unavená. Nielen telesne, ale hlavne psychicky. Ruch veľkého mesta na mňa dolieha a ja čoraz viac pociťujem, že ma toto mesto a tento život dusia. Potrebujem pauzu, dovolenku, ktorá by ma dala dokopy.

Možno by som mohla odísť niekam k moru. Veď je leto. Alebo niekam na masáž.

Určite by mi to načas urobilo dobre.

2. kapitola

Sobota v kaviarni mi uplynie neuveriteľne rýchlo a v nedeľu sa prebudím až okolo poludnia na zapípanie mobilu. Nie je to budík, ale správa, ktorá mi cinkla a prebudila ma. Nebyť toho zvuku, určite by som ešte spala.

Rozospalo sa natiahnem po mobil a otvorím správu. Okamžite vidím, že nie je jediná. Prečítam si tú najnovšiu, kde mi blahoželajú k narodeninám, a usmejem sa.

Mám dvadsaťsedem, no občas mám pocit, že šesťdesiat. Som unavená a čoraz viac cítim potrebu utiecť. Kamkoľvek.

Odpoviem na desať správ krátkym Ďakujem, aby som ignorovaním nepôsobila ľahostajne, a vysúkam sa z postele. Prvé kroky ma zavedú do kúpeľne, kde sa umyjem, a potom zamierim do kuchyne, aby som niečo zjedla. Avšak na neskoré raňajky si dám len kávu a koláčik.

Potom so šálkou plnou čaju a mobilom v ruke prejdem na terasu, kde rada trávim voľný čas. Len tak, v tričku, ktoré mám na sebe, a ponožkách, čo sa mi rolujú pri členkoch. Usadím sa do kresielka a skrčím nohy pod seba.

Pozriem sa po záhrade a zhlboka sa nadýchnem. Vôňa hortenzií sa vinie okolo mňa ako zamatové paže a pohľad na prekrásne ružové a fialové kvety mi zakaždým pohladí dušu.

Milujem ticho, ktoré ma obklopuje, spev vtáčat poletujúcich ponad záhradu a včielky vytrvalo opeľujúce pestré súkvetia. Pripomína mi to náš milovaný ranč a nespútanosť prérie, ktorá sa tiahne navôkol.

Och, ako je to dávno, čo som naposledy cítila vôňu konskej kože. Niekto si povie fuj, no pre mňa je to niečo úžasné. Neopísateľný buket, ktorý miluje každý rančer.

Ak by som nemala strach z toho, že na ranči znova uvidím jeho, vrátila by som sa. Aspoň na pár dní. Na okamih, ktorý by ma dobil novou energiou. Pozdravila by som starých rodičov a navštívila mamin hrob.

Zložím šálku a natiahnem sa po slnečných okuliaroch, ktoré som naposledy nechala na stolíku, pretože ma oslepuje slniečko. Dnes príjemne hreje a všetko, čo včera zmáčal studený dážď, teraz pohládzajú horúce jazyky. Nasadím si slnečné okuliare a nakrátko privriem oči.

Pracovala som doslova celú noc kvôli mesačnej inventúre, no vôbec nemám dojem, žeby som si spánkom doobeda odpočinula. Ponaprávam si stuhnutú šiju a pocítim bolesť. Dala by som aj rannú kávu za poriadnu masáž. Možno by som sa mala pozrieť po nejakej dobrej masérke v okolí.

Vezmem si šálku a znova sa napijem.

Večer ma čaká stretnutie s otcom, na ktoré sa ani trochu neteším, no už teraz sa naň snažím psychicky pripraviť. Najradšej by som sa mu vyhla, no sľúbila som, že prídem, a ak niečo poviem, snažím sa to vždy dodržať.

Zložím šálku s čajom a natiahnem sa po mobil. Prekontrolujem svoju mailovú schránku a odpoviem Lewisovi na mail.

Ďakujem za blahoželanie. Prajem Ti krásny deň.

Odpíšem aj Deborah, druhej čašníčke, ktorá mi píše, že je späť z dovolenky a zajtra sa uvidíme v práci.

„Už si nám za tie dva týždne chýbala. Určite sa od mora vraciaš krásne opálená a nabitá novou energiou.“

„To si píš, že áno,“ odpovedá mi okamžite. „Som čierna ako mulatka a oddýchla som si veru úžasne. Určite ti tú destináciu odporúčam. Veď zajtra sa porozprávame.“

„Teším sa.“

Tiež by mi niečo podobné prišlo vhod. Ani si nepamätám, kedy som sa naposledy opaľovala. Pozriem sa na svoje nahé kolená a zistenie, že som biela ako krieda, ma až zdesí. Naozaj by mi bodlo trochu bronzu. Lenže je prvý september a na dovolenku sa už asi nikam nedostanem.

Vrátim mobil späť na stolík a vezmem si šálku. Vonku je nádherne a keby v susednom dome nezazneli bubny dalo by sa povedať, že mám idylickú nedeľu. Keby...

Lenže môj sused je rebel, ktorý sa stále hľadá, a gitaru vystriedali bubny. Akoby to chlapča nemalo všetkých päť pokope. Čudujem sa jeho mame, že s tým pubertiakom vydrží.

***

Len čo dôjdem do otcovho bytu, dvere mi otvorí slúžka. Žena v strednom veku ma zdvorilo pozdraví a odprevadí do jedálne, kde je už prestreté a otec tam čaká iba na mňa.

„Drahá Natalie. Si presná ako hodinky,“ zhodnotí, vyskakujúc na nohy.

Vlasy má ako vždy perfektne upravené a na sebe má smoking, v ktorom vyzerá mladšie. Dokonca aj postavou by sa mohol rovnať mnohým chlapom v mojom veku.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Predná tiráž

Prológ

1. kapitola

2. kapitola