Håkan Nesser

Druhý život pana Roose

Originální název: Berättelse om herr Roos

Vydáno u Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden 2008

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Håkan Nesser, 2008

First published by Albert Bonniers Förlag, Stockholm, Sweden.

Published in the Czech language

by arrangement with Bonnier Rights, Stockholm,

Sweden and Kristin Olson Literary Agency, s. r. o., Czech Republic

Obálka © Martina Černá, 2020

Translation © Jaroslav Bojanovský, 2020

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2020

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9325-4 (epub)

ISBN 978-80-243-9326-1 (mobi)

POZNÁMKA NA ÚVOD

Město Kymlinge ve skutečnosti neexistuje. Na rozdíl od spisovatele Mircey Cărtăresca, kterého v knize na několika místech cituji.

„Celý život jsem toužil žít sám na nějakém podobném místě.“

Per Petterson, Jít krást koně

I

1

Den předtím, než se všechno změnilo, měl Ante Valdemar Roos vidinu.

Procházel lesem se svým otcem. Byl podzim, drželi se za ruku, skrz vysoké koruny borovic pronikalo slunce; kráčeli po stezce, která se klikatila mezi trsy brusnic a kameny porostlými mechem. Vzduch byl čistý a svěží, občas někde zavoněla houba. Valdemarovi bylo pět nebo šest, z dálky se ozýval ptačí křik a psí štěkot.

Tomuhle místu se říká Gråmyren, řekl mu otec. Tady se objevuje los.

Bylo to v padesátých letech. Otec měl na sobě koženou vestu a kostkovanou kšiltovku. Sundal si ji, pustil synovu ruku a otřel si rukávem čelo. Pak vytáhl dýmku a začal do ní pěchovat tabák.

Rozhlédni se kolem sebe, chlapče, řekl. Nic lepšího už nikdy nezažiješ.

Nic lepšího než tohle.

Nebyl si jistý, jestli se to skutečně stalo. Jestli to byla vzpomínka založená na pravdě, nebo pouhý výjev, který se vynořil z tajemné studny minulosti. Touha po něčem, co možná nikdy neexistovalo.

Dnes, o padesát let později, seděl u svého vozu na sluncem vyhřátém kameni, mhouřil oči proti světlu a jen těžko dokázal rozlišit pravdu od přeludu. Byl srpen, do konce obědové přestávky zbývala půlhodina. Jeho otec zemřel v roce 1961, kdy bylo Valdemarovi pouhých dvanáct. Vzpomínky se často vyznačují takovým třpytem idyly i pomíjivosti. Proto ho teď napadlo, že ledasco se možná nikdy nestalo.

Jenže tahle slova, jejich zvuk se mu zdál skutečný. Neměl za to, že jsou jen plodem jeho představ.

Nic lepšího už nikdy nezažiješ.

Na kšiltovku a vestu si pamatoval zcela přesně. Tátovi bylo o pět míň, než je teď mně, pomyslel si. Dožil se pouhých čtyřiapadesáti.

Valdemar dopil zbytek kávy a usedl za volant. Sklopil sedadlo, jak to jen šlo, a znovu zavřel oči. Spustil boční okénko, aby dovnitř mohl proudit vlahý vítr.

Čtvrthodinu si pospím, pomyslel si.

Možná se mi znovu ukáže ten lesní výjev. Anebo něco jiného, krásného.

Wrigmanův elektrozávod vyráběl termosky. Na konci čtyřicátých let, kdy zahájil činnost, a v dalších desetiletích se zaměřoval na elektrické výrobky jako větráky, mixéry nebo fény, ale od poloviny sedmdesátých let přešel na produkci termosek, přičemž hlavní důvod byl ten, že Wilgot Wrigman, zakladatel firmy, se v podstatě změnil v kouř při požáru transformátoru v říjnu roku 1971. Něco takového mohlo firmě vyrábějící elektrické spotřebiče pokazit renomé. Lidé tak snadno nezapomínají.

Jméno si ale ponechala, protože značka „Wrigmanův elektrozávod“ byla pojem. Továrna se nacházela na Svartö, dvacet kilometrů severně od Kymlinge, měla třicet zaměstnanců a Ante Valdemar Roos v ní od roku 1980 pracoval jako vedoucí ekonomického oddělení.

Od té doby nyní uplynulo dvacet osm let. Denně ve svém autě ujel čtyřicet čtyři kilometrů. Pokud během roku odpracoval čtyřicet čtyři pracovních týdnů – kdyby pro nic jiného, tak pro tu krásnou shodou čísel –, a pět dnů v každém z nich, celkový počet kilometrů by dosáhl 271 040, což vyjde nastejno, jako kdyby přibližně sedmkrát objel zeměkouli. Valdemarova nejdelší cesta vedla do Řecka na ostrov Samos; odehrála se před dvanácti lety, kdy trávil druhé společné léto s Alicí. Od té doby už sice uběhl nějaký čas, ale to nic nemění na tom, že ji absolvoval.

Čas ale nebyl jeden – Ante Valdemar Roos si občas představoval, že ho lze chápat dvěma způsoby.

Čas, který se řítí dopředu – ukládá den za dnem, vrásku k vrásce, rok k roku – a s kterým nic nenaděláme, jen se ho musíme v rámci možností držet jako mladí psi běžící za hárající fenou a mouchy letící za kravským zadkem.

Druhý typ, opakující se čas, vypadá jinak. Je pomalý, zdlouhavý, někdy se – aspoň se to může zdát – zcela zastaví, a připomíná tak nekonečné vteřiny a minuty, kdy člověk čeká se svým autem na sedmnáctém místě fronty na křižovatce ulic Tovární a Okružní před semaforem, na němž svítí červená. Nebo stav, kdy se probudí o půl hodiny dřív, než má, a zaboha nemůže znovu usnout; leží v posteli na boku, dívá se na budík na nočním stolku a splývá se svítáním.

Valdemar si s přibývajícími lety plně uvědomil, že tento čas, kdy se nic neděje, má cenu zlata.

Patřím do pauz mezi událostmi, říkal si. Anebo – pokud chtěl být krapet poetický – do chvil, kdy v listopadové noci zamrzá jezero.

Tohle se líbí lidem mého ražení.

Nikdy takhle nepřemýšlel, teprve posledních asi deset let. Možná se ho to zmocnilo nenápadně, ale on si to uvědomoval. Při jedné příležitosti to bylo formulováno slovně. Jednoho květnového dne před pěti lety jeho autu mezi Kymlinge a Svartö selhal motor. Bylo to ráno, minutu poté, co projel křižovatkou u kostela v Kvartoftě. Valdemar stál s vozem u krajnice a několikrát se pokoušel znovu nastartovat, ale auto ani neškytlo. Nejprve zavolal Red Cow, že do práce přijede pozdě, a pak odtahovou službu, kde mu slíbili, že dorazí během půlhodiny i s náhradním vozem.

Uběhla hodina a půl. Právě během těchto devadesáti minut, kdy Valdemar seděl za volantem a pozoroval ptáky na vysokém májovém nebi, světlo, které se vznášelo nad poli, a také žíly na svých rukách, do nichž mu vhánělo krev jeho staré věrné srdce – právě tehdy, v těchto chvílích si uvědomoval, že je jeho duši na světě dobře.

Bylo mu jedno, že to odtahové službě tak dlouho trvá. Nedělal si hlavu z toho, že Red Cow mu zavolala s dotazem, jestli není na útěku. Necítil potřebu mluvit se svou manželkou ani s nikým jiným.

Měl jsem se raději narodit jako kočka, pomyslel si Ante Valdemar Roos. Páni, být tak tlustou kočkou, která se vyhřívá na slunci na stráni před chlévem, to by bylo něco!

Myšlenky na kočku ho provázely i nyní, když se probudil a podíval se na hodinky. Do konce přestávky na oběd zbývaly čtyři minuty. Nejvyšší čas vrátit se do firmy.

Netrvalo to déle než dvě minuty. Tuto skrytou mýtinu – nacházela se, jen co by kamenem dohodil od firmy, poblíž lesní cesty, po níž nikdo nejezdil – Valdemar objevil před rokem. Někdy sem chodil pěšky, jindy popojel autem. Rád si tu dal svých dvacet; bylo příjemné se natáhnout na sklopené sedadlo. Spící muž na zemi na okraji lesa – to by asi působilo všelijak.

Místnost určená pro zaměstnance ve firmě měla jen patnáct metrů čtverečních. Na zemi bylo položené tmavě hnědé lino, zařízení bylo laminátové. Poté co v ní Ante Valdemar Roos strávil nekonečnou řadu obědových přestávek, měl jednou v noci sen. Zdálo se mu, že je po smrti a ocitl se v pekle. Bylo to v roce 2001 nebo 2002. Ďábel s typickým posměšným úsměvem ho přivítal osobně a podržel nově příchozímu dveře. Peklo vypadalo naprosto stejně jako jídelna ve Wrigmanově závodu. V rohu, kde vždycky sedávala, už jedla těstoviny z mikrovlnky Red Cow a četla si horoskopy; ani od nich nezvedla oči a nekývla Valdemarovi na pozdrav. Počínaje následujícím dnem jedl Valdemar u svého psacího stolu – osm obložených chlebů, jogurt a kávu. V pravé horní zásuvce skřínky měl také banán a pár perníčků.

Pokud to počasí dovolilo, nasedl do auta a na padesát minut nebo hodinu se vytratil.

Red Cow si o něm myslela, že je podivín, nijak se tím netajila a nemínila tím jen jeho stravovací návyky týkající se oběda. Valdemar si z toho časem ale přestal dělat hlavu.

Ostatně, další zaměstnanci z kanceláře – Nilsson, Tapanen i sám Walter Wrigman – si o něm mysleli totéž. Valdemar to jednou zaslechl z úst Tapanena, když zmíněný kolega s někým telefonoval a domníval se, že ho nikdo neslyší.

To víš, s Roosem není lehké pořízení. Díky bohu, že takového člověka nemusím mít za manžela.

Takového člověka? Valdemar zaparkoval na obvyklém místě u zrezivělého kontejneru, který se chystali odvézt už v polovině devadesátých let. Tapanen byl jen o dva roky mladší než Valdemar a ve firmě pracoval stejně dlouho. Měl čtyři děti s jednou ženu, ale už nějakou dobu byl rozvedený.

Sázel na dostizích a během uplynulých osmnácti set týdnů tvrdil, že je jen otázkou času, kdy si přijde na velké peníze a bude se moct s tímhle zatraceným zatuchlým podnikem rozloučit. Pronášel to vždy záměrně tak, aby ho slyšel ředitel Walter Wrigman. Ten si následně otočil kousek tabáku pod rtem, pohladil si pleš a řekl, že nic na celém světě by ho tolik nepotěšilo.

Valdemar neměl Tapanena rád, a to ani v době, kdy ještě měl rád lidi. Viděl na něm cosi lstivého a zlého. Občas ho napadlo, že Tapanen je typ člověka, který by dokázal zradit své kamarády v zákopech. Nevěděl, jak a kde na to přišel, ale k Tapanenovi to sedělo stejně přirozeně jako bradavice na bradavičnatém praseti.

Zato Nilssona měl rád. Lehce shrbený Norrlanďan sice trávil většinu času na cestách, ale občas usedl na své místo napravo od prosklené kukaně, v níž sídlila Red Cow. Bylo mu sotva čtyřicet – tedy nyní, tehdy byl ještě mladší –, byl nemluvný, přátelský a za ženu měl ještě málomluvnější ženu odněkud z Byske nebo z Hörneforsu. Měli spolu pět nebo šest dětí a byli členové některé svobodné církve. Valdemar se nikdy nedozvěděl které. Nilsson začal ve firmě pracovat asi půl roku před přelomem tisíciletí – nastoupil na místo Lasseho, který zahynul za tristních okolností během rybaření u Rönninge. Nilsson měl v sobě vážnost, našedlou, lišejníku se podobající vlastnost, kvůli níž by ho méně chápaví jedinci, jako například Tapanen, nazvali nudným člověkem. I kdyby se Valdemar sebevíc snažil, nedovedl by si vybavit, že by Nilsson někdy pronesl něco vtipného – stejně jako se během necelých deseti let u Wrigmana snad ani jednou nezasmál. To, že má – vlastně měl, protože to už bylo, jak řečeno, minulostí – Nilssona v oblibě, něco vypovídalo i o Antem Valdemaru Roosovi.

Ať už to bylo jakkoli, Valdemar měl stále před očima procházku s otcem: vysoké rovné borovice, trsy brusnic, vlhké prohlubně porostlé tužebníky a vřesnou. Když pak usedl ke svému stolu a zapnul počítač, stále slyšel otcova slova. Pořád, zas a znovu.

Nic lepšího už nikdy nezažiješ. Nic lepšího než tohle.

Odpoledne pak pokračovalo v pochmurném duchu. Byl pátek. Srpen. Ještě pořád léto, teplo a vlhko. První pracovní týden po dovolené se chýlil ke konci a nejbližší budoucnost byla jasně vytyčená jako nevhodně položené železniční koleje: hostina u Alicina bratra a jeho ženy, kteří bydleli nedaleko kostela v Kymlinge.

Byla to tradice. Vždy v pátek následují po druhém srpnovém čtvrtku se u Hanse-Erika a Helgy Hummelbergových podávali raci. A to s celou parádou: hosté si nasadili barevné čepičky, pilo se nejméně šest druhů piva a kořeněná pálenka a pochopitelně se podávali raci se vším, co k tomu patří. Obyčejně se dostavilo dvanáct lidí plus minus nějaká dvojice. Valdemar v posledních třech letech pokaždé usnul na pohovce. Ani ne tak vinou nadměrného pití tvrdého alkoholu, jako spíš odporu. Konverzovat, být přiměřeně pohotový a projevovat zájem o bůhvíjaké ezoterické řeči zvládl dvě tři hodiny, ale pak mu obvykle došly síly. Cítil se jako tuleň na poušti. Nejprve se na půl hodiny odebral na toaletu, a pokud si nikdo nepovšiml jeho nepřítomnosti, dopřál si tam ještě další půlhodinu. Seděl na cizím, nahnědo nalakovaném prkénku s rukama ve spuštěných spodkách a kalhotách a přemýšlel o tom, jak to provede, až se jednoho dne rozhodne sprovodit se ze světa. Nebo svou ženu. Anebo až bude chtít utéct do Káthmándú. Naučil se chodit na takzvanou dětskou toaletu v části domu, kterou obývaly náctileté děti hostitelů. Ty v době večírku nikdy nebývaly doma a Valdemar – nemilovaný a zahalený do oblaku pesimistických myšlenek – tam mohl nerušeně sedět, jak dlouho chtěl.

Něco je tu špatně, pomyslel si při poslední návštěvě v předešlém roce, pokud člověk v necelých šedesáti nenachází lepší řešení své situace, než se na večeři u příbuzných zamknout na toaletě.

Co mám dělat? pomyslel si, když náhle skončil pracovní týden a on opět seděl za volantem. Co mám dělat? Bouchnout pěstí do stolu? Projevit odpor a vlídně, ovšem zároveň rezolutně vysvětlit, že k Hansi-Erikovi a Helze jet nemíní? Proč ne? Proč by nemohl Alici v rychlosti říct, že jejího bratra a jeho společnost nemá rád, stejně jako se mu protiví rap, blogy a plakátky na trafikách inzerující nejnovější vydání bulvárních plátků, a že se už nikdy nehodlá zapojit do jejich podroušených a rádoby intelektuálních hovorů?

Tyto úvahy mu poskakovaly v prázdné hlavě během dvaadvacetikilometrové cesty do Kymlinge. Věděl, že nejsou reálné, pouze fiktivní – byly jen projevem jeho zbabělého protestu, který v něm probíhal víceméně neustále. Šlo o otázky, formulace a nakažlivé fráze, které se nikdy nedostaly přes jeho bezkrevné rty a které neměly jiný účinek, než že upadal do ještě skleslejších a pochmurnějších stavů.

Jsem mrtvý, pomyslel si, když projížděl kolem nového obchodního centra v Billundsbergu. Ve všech podstatných ohledech je ve mně míň života než v plastovém květináči. Chyba není v ostatních, ale ve mně.

O sedm hodin později skutečně seděl na toaletě. Předtucha se do puntíku vyplnil a byla navíc doplněna o drobnost: byl opilý. Z pocitu odporu a ve snaze dát životu smysl vypil čtyři panáky pálenky, větší množství piva a dvě nebo tři sklenky bílého. Začal všem hostům vypravovat dlouhou historku o jedné prostitutce z Odense, jenže když se blížil k pointě, bohužel zjistil, že ji zapomněl. Ano, tohle se stává i v lepších rodinách. Všiml si, že žena z nového páru, na blond odbarvená psychoterapeutka s velkým poprsím a kořeny ve Stora Tuně, se na něj dívá s profesionálním úsměvem a Alice skřípe zuby tak, až jí zbělaly sanice.

Neuvědomoval si, jak dlouho sedí na hnědém kruhu. Hodinky ukazovaly tři čtvrtě na jednu. Nevěřil, že by si tady zdříml. Měl zkušenost, že spát na záchodové míse je v podstatě nemožné. Spláchl, zvedl se a upravil si oblečení. Několikrát si opláchl obličej studenou vodou a pokusil se přičísnout si pramínky slabých vlasů, které mu stále tu a tam vyrůstaly z hlavy nepravidelného tvaru a tvořily jakýsi vzor. Vymáčkl z tuby trochu zubní pasty a vykloktal si.

Opatrně vyšel z toalety a namířil si to do velkého obýváku, v němž se mísila španělská kytarová hudba, hlasy a zvučný smích. Pokud se kromě mě nešel schovat ještě někdo další, mělo by jich tam být jedenáct, pomyslel si. Fotbalová jedenáctka lidí nižšího i vyššího středního věku, úspěšných, pohotových a náležitě opilých.

Náhle ho přepadly pochybnosti. Připadal si nápadně starý, přímo ukázkově neúspěšný a ani trochu pohotový. Jeho žena byla o jedenáct let mladší, ostatním přítomným bylo mezi čtyřiceti a padesáti, věk té psychoterapeutky mohl dokonce stále začínat trojkou. A jemu zbývalo jen několik měsíců do šedesátky.

Nikomu z nich nemám co říct, pomyslel si. A nikdo z nich nemá co říct mně.

Už se toho nechci účastnit, nanejvýš chci být kočkou.

Rozhlédl se po předsíni. Zařízení vládla bílá barva a chrom. Nezaujal ho tu jediný předmět. Kdyby byl zloděj, neodnesl by si odsud vůbec nic. Smutné zjištění.

Otočil se, vyklouzl ze dveří domu a ucítil chladivý noční vzduch, který rozjasňuje myšlenky.

Nic horšího než tohle jsem nezažil, pomyslel si.

2

V půl jedné odpoledne následujícího dne seděl Ante Valdemar Roos na pohovce v obýváku a pokoušel se číst noviny.

Moc mu to nešlo. Text se třepotal. Měl pocit, že jeho hlava je něco, co se příliš dlouho peklo v troubě. Se žaludkem na tom nebyl o nic líp. Na okrajích jeho zorného pole vyrůstaly jakési zlovolné podběly.

Jeho žena Alice s ním celé ráno nepromluvila, zato jeho mladší dcera Wilma mu oznámila – v momentu, kdy obě vycházely ze dveří –, že jedou na nákup a budou pryč několik hodin. Wilmě bylo šestnáct, možná se jí ho trochu zželelo.

Starší dcera Signe kouřila na balkóně. Wilma ani Signe nebyly jeho vlastní dcery, dostal je společně s Alicí, když si ji před jedenácti lety bral. Tehdy jim bylo pět a devět. Nyní šestnáct a dvacet. Podle Valdemara to byl určitý rozdíl. Těžko mohl tvrdit, že se to časem zlepšilo. Nepřešel snad jediný den, kdy by neprosil vyšší moc (na kterou však nevěřil), aby se Signe konečně rozhoupala a odstěhovala se z domova. Mluvila o tom sice nejméně tři roky, ovšem zatím to neudělala. Ante Valdemar Roos měl jednoho vlastního potomka, syna Gregera, který byl plodem jeho prvního chaotického manželského svazku s ženou jménem Lisen. To jméno nebylo běžné ani v té době a Valdemar si říkal, že tak běžná možná nebyla ani ona sama. Myslel to všeobecně, bez ohledu na čas. Lisen byla nyní po smrti. Zahynula na horské expedici v Himálaji dva roky před přelomem tisíciletí. Pokud to Valdemar dobře pochopil, jejím cílem tehdy bylo dosáhnout některého z tamních vrcholů přesně v den svých padesátých narozenin. Po sedmi letech manželství mu oznámila, že měla téměř celou dobou jiného. Rozvedli se bez větších průtahů. Když se pak Lisen odstěhovala do Berlína, odvezla si Gregera s sebou. Valdemar se s ním přesto v době jeho dospívání občas stýkal. Ne moc často, ale zase ne tak málo. Prázdniny, dovolené, pobyty na horách, dvě delší cesty, týden ve Skotsku, který jim celý propršel, a čtyři dny ve Vodním světě ve Skaře. Greger byl nyní muž ve středním věku a bydlel v Maardamu, kde pracoval v bance a žil s barevnou ženou ze Surinamu. S tou se Valdemar nikdy nesetkal, viděl ji jen na fotografii; s Gregerem měla dvě děti. Synovi psal maily s odstupem tří až čtyř měsíců. Naposledy se potkali na Lisenině pohřbu na větrném hřbitově v Berlíně. To bylo před deseti lety.

Signe se vrátila z balkónu.

„Jak se cejtíš?“ zeptala se.

„Dobře,“ odpověděl Valdemar.

„Vypadáš utahaně.“

„Opravdu?“

„Máma říkala, že včera jsi to trochu přehnal.“

„Ale prosím tě,“ řekl Valdemar a noviny mu spadly na podlahu.

Signe si sedla do křesla naproti němu. Upravila si froté ručník na hlavě. Na sobě měla žlutý župan. Valdemar pochopil, že se před první ranní cigaretou stihla osprchovat.

„Říkala, že jsi z tý račí párty zmizel.“

„Zmizel?“

„Jo.“

Valdemar zvedl noviny a ucítil, jak se mu při předklonu rozbušilo za čelní kostí. Podběly rozkvétaly jako o závod.

„No… šel jsem domů pěšky.“

„Takovou dálku? Až od kostela?“

„Ano. Byl příjemný večer.“

Signe zívla. „Slyšela jsem tě, když ses vrátil.“

„Vážně?“

„Přišel jsi jen deset minut po mně. V půl pátý.“

V půl páté, pomyslel si Valdemar. Udělalo se mu špatně.

Je to možné?

„Sama jsi říkala, že je to docela daleko,“ namítl.

„Dejme tomu,“ ušklíbla se Signe. „Kromě toho jsi byl u Prince na pár pivech. To určitě taky zabere nějakou dobu.“ Valdemar si uvědomil, že tomu tak skutečně bylo. Signe byla jako vždy dobře informovaná. V noci šel kolem hospody na Královnině ulici, a když viděl, že mají otevřeno, vklouzl dovnitř. Nevěděl sice, že se jmenuje U Prince, ale náhle si vzpomněl, že seděl u lesklého barového pultu a pil pivo. Také si povídal s nějakou ženou – měla husté rusé vlasy a palestinský šál nebo nějaký kostkovaný kus látky. Možná ji pozval i na drink. Nebo dva. Pokud si to pamatoval dobře, měla nad zápěstím, na vnitřní straně ruky, vytetované mužské jméno. Hans? Ne, spíš Hugo. Brrr, pomyslel si Ante Valdemar Roos.

„Viděla tě tam Cilla, moje kámoška. Říkala, žes byl trochu nametenej.“

Valdemar se rozhodl, že to nebude nijak komentovat. Listoval raději v novinách a tvářil se, že ho jejich rozhovor nezajímá. Jako by se ho netýkal.

„Taky se zmínila, že jsi byl o patnáct let starší než všichni ostatní v tom podniku. A ta ženská, co jsi vedle ní seděl, byla ve stejný kategorii na druhým místě.“

Valdemar si nalistoval sport a začal si číst výsledky utkání. Signe několik vteřin mlčela a prohlížela si nehty a pak se konečně zvedla.

„Máma je docela naštvaná, co?“ prohodila, a aniž počkala na odpověď, odešla do svého pokoje.

V jednom dni se občas promítne celý život, povzdechl si Ante Valdemar Roos a zavřel oči.

Po obědě si dopřál chvíli spánku, a když se probudil – to byly čtyři hodiny –, překvapeně zjistil, že je doma sám. Kde byly Wilma a Signe, stálo ve hvězdách, zato Alice mu nechala na stole v kuchyni vzkaz:

Jsem u Olgy. Přijdu pozdě. A.

Valdemar papírek zmačkal a hodil ho do koše. Vzal si dvě tabletky na bolest hlavy a zapil je vodou. Na okamžik pomyslel na Olgu. Byla to Ruska, jedna z početné skupiny přítelkyň jeho ženy. Měla tmavé oči, mluvila pomalu a trochu tajemně a její hluboký hlas se skoro blížil barytonu. Valdemarovi se jednou zdálo, že spolu spali. Byl to sen s velmi jasnými obrysy: leželi v moři kapradí, ona na něm seděla obkročmo a její dlouhé černé vlasy povívaly ve větru. Procitl těsně předtím, než stihl vyvrcholit – probudila ho Alice, která zapnula vysavač jen půl metru od postele. Zeptala se ho, co s ním je a jestli není nemocný.

Odehrálo se to sice už před několika lety, ale Valdemar na to kapradí stále nemohl zapomenout.

Otevřel lednici a hned nato si položil otázku, jestli se od něj očekává, že holkám připraví večeři. Možná ano, možná ne. Našel ingredience, z nichž by se dala připravit základní verze těstovin. Rozhodl se, že s tím zatím počká. Jedna nebo druhá dcera se jistě časem objeví. Možná budou raději, když jim dá stovku, aby si ve městě koupily, co samy chtějí. Těžko říct.

Našel sázenku a usadil se do křesla před televizorem.

V této chvíli mohl Ante Valdemar Roos jen stěží tušit, že v jeho životě nastává pronikavá a osudová změna.

Tato hloupě formulovaná fráze mu občas přicházela na mysl v několika následujících týdnech a on se při tom mohl oprávněně usmívat.

Ten řádek byl nápad jeho otce, to on s tím začal. Než se oběsil, chodil osm let podávat sázenky s tímto řádkem do trafiky na Gartzově ulici v K. Dělával to každou středu před osmnáctou hodinou. Valdemar ho občas doprovázel.

Stejný řádek? ptal se pokaždé flegmatický trafikant Pohlgren.

Stejný řádek, odpovídal otec.

Valdemar viděl, že většina sázkařů zkouší štěstí s pěti nebo osmi řádky, někteří používají i jakýsi systém, ovšem Eugen Roos se spokojil s jedním jediným řádkem.

Uvidíš, synku, říkával. Dříve nebo později to vyjde. Stane se to, když to člověk nejmíň čeká. Jde jen o to mít trpělivost.

Trpělivost.

Valdemar po otcově smrti na tuto tradici navázal, a to hned v nejbližší středu po oné nešťastné události. Zastavil se u Pohlgrena, vyplnil na sázence zmíněný řádek a zaplatil čtyřicet öre; tolik to tehdy stálo.

Pak v této činnosti pokračoval – týden za týdnem, rok za rokem. Když sázková kancelář zvýšila počet zápasů z dvanácti na třináct, navýšil počet řádků i on: z jednoho na tři. U třináctého zápasu zaškrtl všechny tipy.

Od roku 1953 se tedy na sázence objevoval stále stejný řádek. Občas ho napadlo, že by to možná mohl být světový rekord. Víc než padesát let. Ať už se na to člověk dívá jakkoli, je to pořádně dlouhá doba.

Zvláštní je, že otec ani on nikdy nic nevyhráli. Ani korunu. Valdemar měl dvaadvacetkrát devět správných tipů – třikrát tři –, ale ani v jednom z těchto případů mu to nevyneslo žádný obnos.

Trpělivost, opakoval si. Když ten řádek odkážu Gregerovi, bude z něj jednoho krásného dne milionář.

V křesle na chvíli usnul, nedalo se tomu zabránit. Stalo se to v polovině poločasu, asi mezi dvacátou a čtyřiačtyřicátou minutou. Na konci utkání už se ale zase nacházel v natolik bdělém stavu, že vnímal konečný výsledek. V bytě byl stále sám. Natáhl se po tužce a pomyslel si, že pokud mu nebude v příštím životě dopřáno, aby byl kočkou, chtěl by být aspoň starým mládencem.

A pak – zatímco se Země klidně otáčela, ze všech možných směrů vály větry a nic se nedělo, nebo se možná dělo všechno – se s tikotem začal odvíjet zázrak.

Zápas po zápase, výsledek za výsledkem, zatržení za zatržením… Když bylo po všem, Valdemara jako první napadlo, že měl celý proces pod kontrolou, že to byla zásluha jeho bedlivého přístupu. Běžně to nedělával, na výsledky sázení se díval málokdy; většinou mu stačilo, když si zkontroloval řádek na teletextu nebo v nedělních či pondělních novinách a konstatoval, že se – jako obvykle – trefil u čtyř nebo pěti zápasů a že to zkrátka bude muset příště zkusit znovu.

Třináct.

Vychutnal si to slovo, vyslovil je nahlas. Třináct správných tipů.

Náhle znejistěl – spím, či bdím? Jsem vůbec naživu? Soumrak v pokoji a celém bytě působil trochu nereálně, spíše jako pohřební rouška. Není už po mně? pomyslel si. V bytě svítila jen obrazovka. Teprve nyní si všiml, že venku prší a že nebe nad Kymlinge je tmavé jako čerstvě položený asfalt. Štípl se do nosu, nahlas si odkašlal, zatočil palci u nohou.

Když pak byl schopen srozumitelně a nahlas vyslovit své jméno a datum narození, konečně usoudil, že nespí ani není po smrti.

Pak se dozvěděl výši výhry. Milion…

Bolest hlavy ho kopla jako kůň. Vytřeštil oči a naklonil se blíž k obrazovce.

Milion devět set padesát…

Zazvonil telefon. Alexander Graham Bell, go and play with yourself, pomyslel si Ante Valdemar Roos. Těžko říct, kde se v jeho obrozujícím se mozku vzala tato fráze, navíc v cizím jazyce, ale tak to prostě bylo; tato slova stejně vzápětí zmizela a upadla do zapomnění.

Milion devět set padesát čtyři tisíc sto dvacet švédských korun.

Vzal dálkový ovladač, vypnul televizi a deset minut strnule seděl v křesle. Jestli mi teď mozek nevypoví službu, pomyslel si, tak se dožiju stovky.

Alice se vrátila od Olgy až v půl desáté. Tou dobou se už ale Valdemar ve všech směrech vzpamatoval.

„Omlouvám se za ten včerejšek,“ řekl. „Dostal jsem trochu víc skleniček…“

„Dostal?“ podivila se Alice. „Já myslela, že jsi o ně stál.“

„Může být,“ uznal Valdemar. „Každopádně jsem to trochu přepískl.“

„Holky nejsou doma?“ Valdemar pokrčil rameny. „Ne.“

„Wilma mi volala na mobil. Slíbila, že se vrátí v devět.“

„Aha,“ řekl Valdemar. „Celý večer jsem tu byl sám.“

„Zapnul jsi pračku?“

„Ne,“ odpověděl Valdemar.

„Zalil jsi kytky?“

„Taky ne,“ přiznal Valdemar. „To víš, nebylo mi moc dobře.“

„Předpokládám, že jsi ani nezavolal Hansi-Erikovi a Helze a neomluvil ses jim.“

„Přesně tak,“ řekl Valdemar. „I to jsem zanedbal.“

Šel za Alicí do kuchyně, protože ho zajímalo, kam rozhovor povede.

„Víš o tom, že mě někdy tak trápíš, že mám skoro chuť si na místě lehnout a umřít?“ zeptala se Alice. „Uvědomuješ si to?“

Ante Valdemar Roos chvilku přemýšlel.

„Já to tak včera nemyslel,“ začal. „Nechtěl jsem odtamtud odejít. Jenomže byl tak krásný večer, že jsem si…“

„A co ta historka, kterou jsi vyprávěl? Myslíš, že se to hodilo?“

Konec ukázky

Table of Contents

Tiráž

POZNÁMKA NA ÚVOD

I

1

2

II

III

IV